Akilleen kantapää: kohtalokas heikkous näennäisestä haavoittumattomuudesta huolimatta (johdettu kreikkalaisesta mytologiasta).
Legendan mukaan suuren soturi Akilleen äiti kastoi hänet lapsena Styks-jokeen tehdäkseen hänestä voittamattoman.
Hän ei kuitenkaan onnistunut kastamaan kantapäätä, josta hän piti kiinni.
Näennäisestä haavoittumattomuudestaan huolimatta mahtavalla Akilleella oli heikkous,
hänet lopulliseen tuhoon johtava kohtalokas heikkous.
Menneinä aikoina filosofit ja tiedemiehet ponnistelivat ymmärtääkseen maailmaansa.
Nykyään tämä tarve ymmärtää jatkuu havainnoiden ja kokeita tehden.
Alusta lähtien on havaintojemme tulkintaa kuitenkin ohjannut
ennakkouskomus siitä, mistä olemme tulleet.
Läpi historian ihmiset ovat usein päätyneet johtopäätöksiin, joiden he ovat ajatelleet olevan kumoamattomia,
kuten näkemys siitä, että maapallo olisi aurinkokunnan keskus.
Nämä käsitykset ovat kuitenkin romahtaneet.
Historia osoittaa, että virheisiin johtivat väärät tulkinnat maailmastamme.
Voiko tiede siis todella vastata suuriin perimmäisiin kysymyksiin:
Mistä maailmankaikkeus tuli? Miten kaikki sai alkunsa?
Voiko tiede johtaa meidät kaiken tiedon perimmäiselle lähteelle?
Nykyään monet uskovat evoluution olevan kyseenalaistamaton tosiasia,
yhtä mahdoton kukistaa kuin Akilles kultaisessa haarniskassaan.
Mutta nykyään on kuitenkin tiedemiehiä, jotka ovat tutkineet näitä todisteita
ja silti päätyneet hyvin erilaisiin johtopäätöksiin alkuperästämme.
Aiomme nyt tutkia evoluutioteorian päätukipilareita 15 tohtoritason tiedemiehen silmin.
Tutkittuaan tarkasti väitettyä todistusaineistoa he ovat löytäneet kohtalokkaita puutteita:
evoluution Akilleen kantapäitä.
[Luonnonvalinta]
[Perinnöllisyystiede]
[Elämän synty]
[Fossiiliaineisto]
[Geologinen aineisto]
[Radiometrinen iänmääritys]
[Kosmologia]
[Eettiset seuraamukset]
[Christ's College Cambridgessa, jossa Charles Darwin opiskeli]
[Luonnonvalinta]
[Luonnonvalinta: evoluution moottori?]
Useimmat ihmiset pitävät luonnonvalintaa evoluution pääasiallisena edistäjänä.
Tämä oletettavasti hidas ja asteittainen mekanismi
ohjaa ajan mittaan tapahtuvia eliöiden ulkonäön ja käytöksen muutoksia.
Sitä kutsutaan tavallisesti myös kelpoisimman eloonjäämiseksi, mutta
tämä on jokseenkin harhaanjohtavaa, koska
suurin ja vahvin ei aina selviä.
Todellisuudessa luonnonvalinnassa on kyse lisääntymisestä:
eliö, jolla on eniten jälkeläisiä seuraavassa sukupolvessa, on
määritelmän mukaan kelpoisin.
Ja näin yleensä käy,
koska hienoinen muuntelu eliössä
tekee siitä ympäristöönsä muita eliöitä soveltuvamman.
Siispä kaikki puhuvat luonnonvalinnasta,
ja he tuntuvat kuvittelevan, että se on lähestulkoon taikasauva,
selitys kaikkeen.
Luonnonvalinta on yksinkertaisesti eriytyvää lisääntymistä.
Kaikissa elävissä järjestelmissä, kaikissa eliöyhteisöissä
jotkut yksilöt lisääntyvät toisia enemmän ja
sehän on luonnonvalintaa.
Esimerkki omasta työstäni, maaperän mikrobiologiasta,
erityisesti torjunta-aineiden hajottamisesta:
jos lisäämme maaperään torjunta-ainetta tappaaksemme rikkaruohoja, hyönteisiä tai tauteja,
osa bakteeripopulaatiosta
pystyy hajottamaan tai hyödyntämään tätä torjunta-ainetta hiilen tai typen lähteenä kasvaakseen,
joten populaatio muuttuu ajan kuluessa,
mutta luonnonvalinta ei tuonut mukanaan ainuttakaan uutta ominaisuutta;
se oli jo valmiiksi populaatiossa.
Ensimmäisen kerran kun näin luomisesityksen luonnonvalinnasta,
olin aivan hämmästynyt aiemmasta sokeudestani sen vuoksi,
etten ollut tajunnut, että luonnonvalinta voi vaikuttaa ainoastaan siihen, mitä on jo olemassa,
ja se voi ainoastaan poistaa sitä, mitä on jo olemassa.
Näin ollen sen tiedostaminen, ettei se todellisuudessa luo
uutta geneettistä informaatiota, oli todellinen uutispommi minulle.
[Lyhytkarvaiset koirat ovat tulosta keinotekoisesta valinnasta.]
Niinpä luonnonvalinta on itse asiassa sopiva käsite kuvaamaan
sitä prosessia, jossa elinympäristöön sopeutumattomat poistetaan ja
[Lyhytkarvaiset koirat vaativat enemmän lämpöä.] sitä prosessia, jossa elinympäristöön sopeutumattomat poistetaan ja
jossa sopeutuneet selviävät.
Susi: luonnonvalinta on säilyttänyt sillä pitkän karvan (lyhytkarvaiset sudet kuolevat äärimmäisen kylmässä)
Luonnonvalinta ei siis ole sama asia kuin evoluutio.
Kelpoisimman selviytyminen ei selitä kelpoisimman saapumista.
Jos luonnonvalinta valitsee ainoastaan siitä, mitä populaatiossa on jo olemassa,
miten sitten evolutiivistä edistymistä tapahtuu?
Mutaatiot ovat evolutionistien toivoma evoluution moottori.
[Mutaatiot: periytyviä virheitä DNA:ssa] Mutaatiot ovat evolutionistien toivoma evoluution moottori.
[Mutaatiot: periytyviä virheitä DNA:ssa] Jos se on totta, geneettistä informaatiota lisäävistä mutaatioista pitäisi olla
nykyään nähtävillä satoja esimerkkejä.
Onko tämä darvinistinen mutaatio- ja valintaprosessi luova prosessi?
Itse asiassa onko tämä se luova prosessi?
Vastaus on: se ei ole luova prosessi.
Mutaatiot ja valinta ovat hyödyllisiä vain hienosäätämään järjestelmiä.
Tätä näemme biologiassa.
Jos tutkimme yleisimpiä oppikirjoissa ja vastaavissa
olevia esimerkkejä evoluutiosta,
ne eivät ole esimerkkejä jonkin uuden ominaisuuden lisäämisestä,
vaan jo olemassa olevien ominaisuuksien rikkoutumisesta.
Esimerkiksi rottien vastustuskyky varfariinille,
tai hyttysten vastustuskyky DDT:lle,
luolakalojen ja salamantereiden näkökyvyn menetys,
kovakuoriaisten toimivien siipien häviäminen tuulisella saarella;
kaikki nämä ovat esimerkkejä, joissa mutaatiot ovat rikkoneet jotakin
[Lentokyvytön galapagosinmerimetso] kaikki nämä ovat esimerkkejä, joissa mutaatiot ovat rikkoneet jotakin
[Lentokyvytön galapagosinmerimetso] ja luonnonvalinta on osallistunut niiden valintaan.
[Lentokyvytön galapagosinmerimetso] Joistakin ominaisuuksista eroon pääseminen sattuu vain olemaan ympäristöön sopeuttavaa.
Eikö uusien lajien ilmestyminen olekin evoluution todiste?
No, ei todellakaan, koska se ei ole ongelma luomiseen uskoville.
Sekä luomis- että evoluutiomallit ennustavat, että uusia lajeja ilmaantuu.
Tarkoitan, että Jumalan luomat eläimet oli suunniteltu moninaistumaan ajan kuluessa.
Katsopa punasutta ja harmaasutta, ne ovat selvästi yhteisestä kantamuodosta polveutuvia susia.
[Nämä kaksi "lajia" voivat risteytyä (koirien, kojoottien, dingojen ja sakaalien kanssa)] Katsopa punasutta ja harmaasutta, ne ovat selvästi yhteisestä kantamuodosta polveutuvia susia.
Me vain sanoisimme, että ne polveutuvat kahdesta sudenkaltaisesta olennosta, jotka astelivat ulos Nooan arkista.
Todellinen ongelma onkin määritellä, mikä on laji.
Pidä mielessä, että sana "laji" on
ihmisen kehitelmä
ja että lajien väliset rajat ovat usein epäselviä.
[”...Olin hyvin yllättynyt siitä, kuinka täysin epäselvä ja mielivaltainen on lajien ja muunnoksien välinen ero.”]
Tiedemiehet käyttävät käsitettä monin tavoin, esimerkiksi geologit
tapaavat erotella fossiileja eri lajeihin niiden ulkonäön perusteella,
mutta biologit sanovat joskus eliöiden kuuluvan samaan lajiin,
mikäli ne pystyvät lisääntymään keskenään huolimatta siitä, miltä ne näyttävät.
[Kaikki Panthera-suvun jäsenet voivat lisääntyä keskenään]
Molemmat osapuolet luominen vastaan evoluutio -väittelyssä ennustavat uusien lajien muodostumisen,
joten vaikka uusien lajien ilmaantuminen on välttämättömyys evoluutioteorialle,
se ei todista evoluutioteoriaa, jos luomismalli pystyy tekemään saman ennusteen.
Annan toisen esimerkin. Olen ollut Galápagos-saarilla.
Olen nähnyt meri- ja maaleguaaneja.
[Merileguaani] Olen nähnyt meri- ja maaleguaaneja.
[Merileguaani] Ne näyttävät erilaisilta, ne käyttäytyvät eri tavalla,
[Maaleguaani] Ne näyttävät erilaisilta, ne käyttäytyvät eri tavalla,
[Maaleguaani] ne elävät eri ympäristöissä, ne syövät eri ruokaa.
[Merileguaani] ne elävät eri ympäristöissä, ne syövät eri ruokaa.
Evolutionistit ovat määritelleet ne kahdeksi selvästi erilliseksi lajiksi
[Maaleguaani] Evolutionistit ovat määritelleet ne kahdeksi selvästi erilliseksi lajiksi
[Maaleguaani] ja he väittävät, että ne ovat olleet eriytyneenä miljoonia vuosia.
Risteymiä näiden kahden lajin välillä kuitenkin on olemassa ja niitä on
[Hybridileguaani] Risteymiä näiden kahden lajin välillä kuitenkin on olemassa ja niitä on
[Hybridileguaani] helppo löytää, joten ne näyttävät erilaisilta, mutta voivat lisääntyä keskenään.
Selvästikin ne saivat alkunsa yhdestä peruslajista, joka päätyi noille saarille,
mutta ovatko ne todella eri lajeja?
[Valfiini: pikkumiekkavalas x pullonokkadelfiini]
Eikä tämä koske ainoastaan leguaaneja.
[Valfiini: pikkumiekkavalas x pullonokkadelfiini] Risteymiä on olemassa pikkumiekkavalaiden ja delfiinien,
[Aapra: seepra + aasi] aasien ja seeprojen,
[Jääkarhu + harmaakarhu] jää- ja harmaakarhujen,
[Liikeri: leijona + tiikeri] leijonien ja tiikerien välillä.
Lisäksi monet näistä risteymistä tuottavat lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä.
[Darwinin Galápagokselta keräämiä otoksia peipoista]
Kun Darwin meni Galápagokselle, hän keräsi tietoa peipoista ja
etsi niistä muutosta ajan kuluessa.
Vasta myöhemmin ajateltuaan asiaa hän tajusi, että
hänen näkemänsä peipot olivat todennäköisesti, lähes varmasti, peräisin mantereen peipoista.
Ne olivat kuitenkin vain peippovariaatioita ja nykyään tiedämme, että monet niistä pystyvät lisääntymään keskenään,
joten niitä ei edes pitäisi kutsua eri lajeiksi.
Tämä ei siten olekaan esimerkki mikrobista mikrobiologiksi -evoluutiosta.
[Darwinin ensimmäinen hahmotelma evoluutiosta]
Darwinin perusajatus hänen puukaaviossaan oli elämän puu,
[Evoluution elämän puu] Darwinin perusajatus hänen puukaaviossaan oli elämän puu,
[Evoluution elämän puu] jossa kaikki nykyiset eliöt ovat peräisin yhdestä yhteisestä kantamuodosta.
Sen sijaan kreationisteilla on ajatus, jonka mukaan
eliöt voidaan johtaa takaisin peruslajeihin (engl. kind),
ei vain yhteen, vaan useaan erilaiseen luotuun peruslajiin,
jotka ovat sopeutuneet ja eriytyneet sellaisiksi, millaisina me ne nykyään näemme.
[Evoluution elämän puu] Niinpä puun sijaan kreationistit näkevät pikemminkin puutarhan,
[Luomisen puutarha] jossa jokainen puutarhan puu on peruslaji
[Luomisen puutarha] ja niiden oksat ovat näkemämme nykylajit.
Tähän prosessiin ovat osallisina sopeutuminen ja luonnonvalinta.
Ajattelen, että luonnolle on luotu kyky muokata itseään
sopeutumaan olosuhteisiin, joissa eliöt elävät.
Luonnossa on nähtävissä paljon muuntelupotentiaalia, mutta todellisia uutuuksia ei ole.
[Muuntelua koirissa] Luonnossa on nähtävissä paljon muuntelupotentiaalia, mutta todellisia uutuuksia ei ole.
Ihmiset puhuvat luonnon eri lajeista ja lajiutumisesta, niitä voimme havainnoida.
Se ei kuitenkaan ole sama asia kuin uusien rakenteiden tai uuden informaation luominen. Sitä en näe.
Kuvitellaanpa laji, jolla on alkujaan kaikki nämä geenit,
ja sen jälkeen voidaan väittää, että tässä tietyssä ympäristössä voidaan menettää osa geeneistä,
ja toisessa ympäristössä toisessa valintapaineessa ja eri olosuhteissa,
voidaan menettää toinen osa, toinen sarja geenejä.
Vaikka on totta, että mutaatiot voivat joskus luoda uusia ominaisuuksia,
ne tavallisesti vain tuhoavat olemassa olevia ominaisuuksia ja informaatiota.
Kun uusi sirppisoluanemiaksi kutsuttu ominaisuus ilmeni Afrikassa,
se mahdollisti ihmisten selviytymisen malariasta. Se oli uusi ominaisuus.
Hemoglobiinigeeni kuitenkin rikkoutui samalla.
Samoin monissa antibiooteille vastustuskykyisissä bakteereissa on kyse rikkoutuneista geeneistä, jotka vaikuttavat soluaineenvaihduntaan.
[Normaali bakteerisolu Mutantti bakteerisolu] Samoin monissa antibiooteille vastustuskykyisissä bakteereissa on kyse rikkoutuneista geeneistä, jotka vaikuttavat soluaineenvaihduntaan.
[Tappava antibiootti] Samoin monissa antibiooteille vastustuskykyisissä bakteereissa on kyse rikkoutuneista geeneistä, jotka vaikuttavat soluaineenvaihduntaan.
Bakteerit pysyvät hengissä, koska kuljetusgeeni on viallinen eikä myrkky pääse sisään.
[Ravintoaine] Bakteerit pysyvät hengissä, koska kuljetusgeeni on viallinen eikä myrkky pääse sisään.
[Ravintoaine] On helpompaa rikkoa jotakin kuin luoda jotain uutta.
Luonnonvalinta ja mutaatiot toimivat todellisuudessa evoluution näkökulmasta väärään suuntaan.
[Normaali bakteerisolu kuolee] Luonnonvalinta ja mutaatiot toimivat todellisuudessa evoluution näkökulmasta väärään suuntaan.
[Mutantti bakteerisolu on rappeutunut, mutta elossa] Luonnonvalinta ja mutaatiot toimivat todellisuudessa evoluution näkökulmasta väärään suuntaan.
[Mutantti bakteerisolu on rappeutunut, mutta elossa] Joten kysymys kuuluu: miten evoluutio toimii?
[Tiivistelmä luonnonvalinnasta:]
[”Luonnonvalinta” ei ole evoluutiota]
[se pystyy ”valitsemaan” vain valmiiksi olemassa olevasta informaatiosta]
[Valinta ja mutaatiot toimivat evoluution näkökulmasta väärään suuntaan]
[Kumpikin osapuoli ennustaa uusien lajien ilmaantumista]
[Luonnonvalinta on kreationistisen mallin osa]
[Perinnöllisyystiede: nykygenetiikka vs. darvinistinen evoluutio]
Uskon, että perinnöllisyystiede on tehokkain argumentti evoluutiota vastaan
sen takia, että kun katsoo eliöiden geenejä,
jotka välittyvät sukupolvelta sukupolvelle,
havaitut muutokset eli mutaatiot kuitenkin todellisuudessa tuhoavat geenejä.
[Geeni: periytyvä DNA:n osa, joka sisältää ohjeen]
Biologia itse asiassa tutkii perinnöllisyyttä,
geneettistä informaatiota, geneettisen informaation siirtymistä,
geneettisen informaation hallintaa tai omalla alallani, bioteknologiassa,
sitä, kuinka muuttaa niitä älykkäästi jonkin uuden luomiseksi.
Darvinismilla ei ole mitään tekemistä tämän kanssa. Satunnainen lähestymistapa ei tuota mitään.
Sattumanvaraisuus ei voi kilpailla älykkyyden kanssa luonnon ymmärtämisessä.
Järjestin konferenssin Cornellin yliopistossa
aiheesta biologinen informaatio.
Kaikki tutkijat olivat samaa mieltä yhdestä asiasta, siitä,
että informaatio on olennaista ymmärtääksemme, mitä elämä on.
Informaatio tavallaan tekee elämän elämäksi.
Enkä puhu informaatiosta pelkästään tietomateriaalina,
vaan nimenomaan solun informaatio- ja tiedonsiirtoverkoista.
Yksi hämmästyttävimmistä informaation kuljetusjärjestelmistä solussa
on tapa, jolla proteiineja sekä ohjelmoidaan DNA-säikeisiin että niiden koodia puretaan DNA-säikeistä.
Alkaen näistä pitkistä, hauraista ja tahmeista DNA-rihmoista
hämmästyttävä RNA-polymeraasiksi kutsuttu kone vilahtaa rihmaa pitkin,
avaa kierteet ja kopioi DNA:n toiseksi, RNA:ksi kutsutuksi molekyyliksi, joka
käyttää hieman erilaista kielellistä järjestelmää. RNA:ssa on neljä kirjainta kuten DNA:ssa,
mutta A:n, C:n, G:n ja T:n sijaan siinä on A, C, G ja U.
RNA jättää tuman ja toinen mahtava kone ottaa siitä kiinni.
Sitä kutsutaan ribosomiksi ja sen tehtävänä on kääntää neljään kirjaimeen perustuva RNA:n kieli
kahtakymmentä eri aminohappoa sisältävälle proteiinien kielelle.
TRNA:n kolme perusemästä sopivat RNA:n kolmen kirjaimen jaksoihin.
Toisessa päässä sijaitsevat aminohapot, jotka ponnahtavat esiin, kun ne liitetään pitenevään proteiiniketjuun.
Prosessi ei kuitenkaan ole valmis, koska useimmat proteiinit tarvitsevat apua laskostuakseen kunnolla.
Tätä helpottavat pienet kaitsijoiksi kutsutut molekyylit.
Ne liittyvät laskostumattomaan proteiiniin ja suojelevat sitä, kun sitä kuljetetaan
vesimeloninmuotoiseen ns. kaitsijamolekyyliin (chaperoni), joka laskostaa proteiinin lopulliseen muotoonsa.
DNA:sta proteiiniksi -prosessi on uskomattoman monimutkainen ja se käyttää tarkkoja ja monimutkaisia koneita kääntääkseen kahden täysin erillisen kielen välillä
suoraviivaisen DNA-koodin maailmasta kolmiulotteisen koodin proteiinimaailmaan.
Jos tutkimme tarkasti näitä genomin monimutkaisuuksia ja koodeja
ja niiden yhteistoimintaa, solujen käyttöjärjestelmää,
on hyvin vaikea sulkea pois sitä, etteikö sen taustalla ole ollut älykkyyttä.
Mielestäni juuri sen kreationistit tunnistavat näissä järjestelmissä.
Kuinka tämä yksinkertaisimmassakin solussa läsnä oleva uskomaton tiedonsiirtoverkko syntyi?
Tarvitaan kolme asiaa sen syntymiseksi. Ensinnäkin tarvitaan kieli.
On mahdotonta edes suunnitella tiedonsiirtojärjestelmää ennen kieltä,
koska solussa on lähettäjiä ja vastaanottajia.
Toisekseen tarvitaan tiedonsiirtoväyliä tai verkkoja.
Se on vähän kuin internetin mahdollistava laitteisto.
Kolmanneksi tarvitaan merkityksellistä informaatiota,
joka on käännetty kieleksi ja viestitetty tiedonsiirtoväylien kautta.
Informaatio on solutoimintojen ydin.
Tiesitkö, että solussa on jopa postitoimisto?
Kinesiineiksi kutsuttujen erikoistuneiden molekyylien
tehtävänä on kuljettaa materiaalipaketteja solun eri osiin.
Matkallaan ne kulkevat ennalta määritettyihin kohteisiinsa.
Ilman tätä osoitejärjestelmää solu ei voisi edes toimia.
Informaatio, viestintä ja kieli
ovat abstraktioita ja ne syntyvät älykkyyden vaikutuksesta.
Ne määrittävät toinen toistaan, joten toista ei ole ilman toista. Niiden kaikkien on pakko syntyä samaan aikaan.
Kuitenkin genomin informaatio on huomattavasti monimutkaisempi kuin ensin luulimme.
Genomi sisältää monisäikeisiä informaation tasoja ja ulottuvuuksia.
Aloitetaan yksiulotteisesta, DNA:ksi kutsutusta rihmasta.
Tämän lisäksi on valtava kaksiulotteinen vuorovaikutusverkosto
eri genomin osien kesken.
Sitten on laskostettava DNA kolmiulotteiseen muotoon,
joka muuttaa muotoaan neljännessä ulottuvuudessa, ajassa.
Edelleen monimutkaisemmaksi asian tekee se, että suurin osa genomin koodista koodaa useampaa kuin yhtä asiaa samaan aikaan.
Päällekkäisten koodien paranteleminen on lähes mahdotonta,
koska jos kehittää yhtä koodeista, hajottaa tai turmelee jotain toista koodia.
Tarkoitan tietysti päällekkäisillä koodeilla sitä, että samalla geenisekvenssillä on enemmän kuin yksi viesti,
mikä on nykyään hyvin selvää.
Suurin osa päällekkäisistä koodeista löytyy niin kutsutusta roska-DNA:sta.
Koska vain kaksi prosenttia genomista koodaa proteiineja,
tiedemiehet päättivät vuosikymmeniä sitten, että loppu on tarpeetonta evoluutiohistoriamme jälkeensä jättämää roskaa.
Tämä näkemys on kuitenkin nykyään havaittu varsin naiviksi,
kun genomitutkimuksen vallankumous on osoittanut, että proteiineja koodaamattomat genomin osat ovat todellisuudessa varsin aktiivisia.
Ne eivät luo proteiineja vaan DNA:n kaltaista RNA:ta,
joka on yksi solun työhevosista ja joka usein vaikuttaa proteiinien tuotantoon kaiken aikaa.
Roska-DNA sisältää myös paljon muita koodeja
monien solutoimintojen hallintaan.
[Roska-DNA:n tunnettuja toimintoja]
Pohjimmiltaan suuri osa tutkijoista nykyään ymmärtää,
että roska-DNA:n viitekehys oli perin pohjin väärä
ja että se tallennetaan historiankirjoituksiin yhtenä tieteen suurimmista kömmähdyksistä
ja että siihen ajoi ideologinen sitoutuminen darvinistiseen käsitykseen.
Roska-DNA:n myytin kaltainen on myös myytti, jonka mukaan ihmisen ja simpanssin genomit ovat 98-prosenttisesti identtiset.
Tämä prosenttiosuus on yhä laskenut sitä mukaa, kun on opittu lisää perinnöllisyystieteestä,
ja lukema on nykyään huomattavasti pienempi kuin aiemmissa arvioissa.
Kuitenkaan prosenttiluvulla ei oikeastaan ole merkitystä, koska ihmiset ja simpanssit näyttävät samankaltaisilta, käyttäytyvät jokseenkin samankaltaisesti,
elävät samoissa elinympäristöissä ja syövät samoja ruokia.
Sekä kreationistit että evolutionistit olettavat niiden olevan geneettisesti samankaltaisia.
Kreationistit yksinkertaisesti uskovat, että kyse on yhteisestä suunnittelusta eikä yhteisestä kantamuodosta.
Silti kun tarkastellaan pelkästään ihmisiä, on ällistyttävää, kuinka toistemme kaltaisia me olemme.
Ja jos jätetään laskuista viimeaikaiset mutaatiot, kuten sirppisoluanemia tai periytyvä sokeus, ja kaikki muut pahat asiat,
olisi mahdollista panna koko ihmiskunnan monimuotoisuus yhteen yksittäiseen alkuperäiseen ihmispariin.
On kuitenkin ongelma, joka ei riipu siitä, tarkastellaanko ihmisen, simpanssin tai mitä tahansa muuta genomia.
Ongelma on siinä, että tieto vähenee ja mutaatiot kasautuvat populaatioihin ajan kuluessa.
Olen tutkinut geneettistä entropiaa viimeiset kolmetoista vuotta.
Se todella on perustavaa laatua oleva ongelma
ja perinnöllisyystieteilijät ovat tunnustaneet sen laajasti.
Ongelma on se, että huonot mutaatiot kasautuvat ihmisgenomiin,
ja tätä kuvaa parhaiten se, mitä tapahtuu yksilötasolla.
Kehoihimme ilmaantuu noin kolme uutta mutaatiota joka kerta, kun solu jakautuu.
Tämä on vakavoittavaa, koska tämän takia kuolemme.
Tämän mutaatioprosessin ja genomiimme kertyvien vahingollisten mutaatioiden seurauksena vanhenemme ja
kaikki elintoimintomme alkavat hiipua.
Tämän takia elinkaari on rajallinen.
Ongelma pahenee edelleen,
koska tietysti jo tiedämme olevamme kuolevaisia.
Siirrämme kuitenkin tietyn osuuden mutaatioistamme lapsillemme ja
heissä puolestaan mutaatiot lisääntyvät entisestään ja he välittävät ne taas lapsilleen,
ja näissä mutaatiot lisääntyvät edelleen ja he siirtävät ne seuraavalle sukupolvelle.
Tämä ei siis ole vain yksittäisten ihmisten vaan koko ihmissuvun ongelma.
Loogisesti ihmiskunnan pitäisi taantua, ei kehittyä.
Pohjimmiltaan ihmissuku rappeutuu, ja ihmisgenomi ruostuu puhki kuin auto.
Voiko luonnonvalinta ratkaista tämän ongelman?
Ei.
Kuvittele huone täynnä ihmisiä.
Nyt tapa vain ne, joilla on pahimmat tai ilmeisimmät mutaatiot.
Mitä on jäljellä?
Huone puolillaan ihmisiä, joilla silti on 60-100 mutaatiota enemmän kuin heidän vanhemmillaan.
Jos jokainen on moninkertainen mutantti,
ja jos jokaisella sukupolvella on enemmän mutaatioita kuin edellisellä,
valinta voi vain hidastaa rappeutumista poistamalla joukosta kaikkein pahimmat tapaukset.
Mutta se ei pysäytä mutaatioiden kertymistä populaatioon ajan kuluessa.
Geneettinen entropia on perinpohjaista -
ei vain sen takia, että se todella vaikuttaa meihin henkilökohtaisesti, samoin lapsiimme ja lastenlapsiimme, vaan
se on todella perinpohjaista myös siksi, että se on tappavaa.
Se on täydellisen kuolettava isku geneettiselle evoluutioteorialle,
koska se tarkoittaa, että asiat ovat menossa huonompaan suuntaan, eivät parempaan.
[”Miksi emme ole jo kuolleet sataan kertaan?” Evoluutiogeneetikko Alexey Kondrashov]
Nykyinen tieteellinen todistusaineisto kaikkinensa osoittaa alkuperäisen hyvän suunnittelun rappeutumisen ja tuhon.
Toisin sanoen hyvä informaatio huononee.
Mutta mistä tämä hyvä informaatio alun perin tuli?
Miten elämä alkoi?
Evoluutionäkemyksenkin mukaan ensimmäisen solun olisi täytynyt olla hirvittävän monimutkainen.
[Yhteenveto perinnöllisyystieteestä:]
[Elämä vaatii ”informaatiota”, mutta sitä ei synny luonnollisin prosessein]
[Uskomus siitä, että 98 % genomistamme on roskaa, oli valtava virhe]
[Kummatkin osapuolet ennustavat geneettistä samankaltaisuutta samankaltaisilta näyttävien eliöiden välillä]
[Geneettinen entropia on perustavaa laatua oleva ongelma evoluutiolle]
[Perinnöllisyystiede on kreationistisen mallin tehokas liittolainen]
[Elämän synty]
[Elämän synty: voivatko tunnetut fysikaaliset prosessit selittää sen?]
Yleinen evoluutioteoria sanoo, että kaikki elävät olennot tulivat yhdestä yksittäisestä solusta,
ja että tuo solu tuli jonkinlaisesta alkuliemestä.
Kemistinä ajattelen vaikeimman evoluution ongelman olevan ensimmäisen elämän alkuperä elottomista kemikaaleista,
mitä tavallisesti kutsutaan kemialliseksi evoluutioksi.
Useimmat ihmiset ovat kuulleet Miller-Urey -kokeesta ja se on useimmissa oppikirjoissa yhä nykyäänkin.
Siinä haluttiin nähdä, voisiko eloperäisiä molekyylejä syntyä elottomista edeltäjistä,
joten otettiin joitakin yksinkertaisia kemikaaleja ja ne juoksutettiin kipinäkammion läpi.
Suurin osa näin saaduista tuotteista ei ollut juuri muuta kuin ruskeaa tervaa,
koska satunnaisten kemikaalien reaktiot tuottivat satunnaisia molekyylejä.
Vaikka he löysivät myös muutamia aminohappoja, ne olivatkin vasen- ja oikeakätisiä muotoja sekaisin.
He eivät kuitenkaan löytäneet tiettyjä erityisiä aminohappoja, jotka ovat elämälle elintärkeitä.
He eivät löytäneet nukleotideja eivätkä suuria biomolekyylejä.
Elävien eliöiden tuottamiseen tarvitaan paljon valtavia molekyylejä,
mikä tarkoittaa, että pienten molekyylien on yhdistyttävä suuriksi molekyyleiksi.
Ongelmana on se, että kemikaalit eivät reagoi tällä tavoin.
Kaikki, mitä olen oppinut todellisesta kemiasta, osoittaa, että reaktiot menevät vastakkaiseen suuntaan kuin
se, mitä tarvitaan elämän syntyyn elottomista kemikaaleista.
Kuka tahansa kemisti, joka yrittäisi valmistaa elämää, ei käyttäisi vettä reaktiossa,
koska vedellä on taipumus johtaa reaktiota päinvastaiseen suuntaan kohti pieniä molekyylejä.
Alkuliemessä olisi kuitenkin väistämättömästi massoittain vettä.
Se onkin viimeinen paikka, jossa kukaan pätevä kemisti yrittäisi tehdä proteiineja tai DNA:ta.
Toista kemiallisen evoluution ongelmaa kutsutaan kiraalisuudeksi.
Aminohapoilla, proteiineilla ja DNA:n sokereilla on kaksi peilikuvamuotoa, kuten vasen ja oikea kätesi,
mutta kaikki kehosi aminohapot ovat vasenkätisiä ja kaikki sokerit ja DNA oikeakätisiä.
Alkuliemessä olisi kuitenkin yhtä suuri osuus kumpaakin,
ja on kohtalaisen vaikeaa saada aikaan samankätinen seos.
Alkuliemellä ei ole tarvittavaa asiantuntemusta,
joten se on täysin sopimaton elämän synnylle.
Evolutiivisen elämän alkuperän yleisintä näkemystä kutsutaan RNA-maailmaksi.
Siinä kuvitellaan meri tai järvi täynnä RNA-molekyylejä,
jotka pystyvät lisääntymään itsestään ja jotka hitaasti kehittyvät ensimmäiseksi lisääntyväksi eliöksi.
RNA-maailma on epätoivoinen yritys, viimeinen oljenkorsi, tyhjästä nyhjäisy,
ja se on täysin epätieteellinen.
Ei ole olemassa RNA:ta, joka pystyy kopioimaan itseään sen omista yksilöllisistä rakennuspalikoista ilman proteiinia, joka auttaa sitä tekemään sen.
Näin ollen evolutionistien väite, että RNA-maailma on mahdollinen, on epärehellinen.
Asian tekee vielä pahemmaksi se, että RNA on epävakaampaa kuin DNA.
Soluissasi noin miljoona DNA-rihmaa hajoaa joka päivä.
Suurimman osan näistä korjaa uskomattoman monimutkaiset ja hämmästyttävät solun korjausjärjestelmät.
Mutta jos kerran RNA on epävakaampaa kuin DNA,
ja DNA vaatii huippuhienoa korjausjärjestelmää vain selvitäkseen ajan kuluessa,
niin miten RNA-maailma silloin voisi olla mitenkään uskottava?
Lisäksi RNA:n rakennuspalikat ovat kolmiosaisia:
sokeri, emäs ja fosfaatti,
eivätkä nämä yhdisty luonnossa muodostaakseen nukleotidiemäksiä, joita tarvitaan RNA:ta varten.
Niinpä jo alusta alkaen on ongelmana yrittää saada edes RNA:n rakennuspalikoita.
Rakennuspalikoiden komponentit ovat myös hyvin epävakaita, sillä
riboosit ja emäkset hajoavat hyvin nopeasti.
Soluun tarvitaan myös entsyymejä katalyyteiksi ja RNA pystyy tekemään niitä hyvin rajoitetusti,
minkä takia evolutionistit vetoavat tähän ajatukseen ennakoivasta RNA-maailmasta.
Todellisuudessa elävissä soluissa proteiineihin perustuvat entsyymit tekevät suurimman osan työstä.
Elämän on siis jotenkin täytynyt vaihtua RNA-entsyymeistä tällaisiksi
uskomattomiksi proteiinientsyymeiksi, mille löytyy vain hyvin rajoitetusti tukea.
Kuinka ja milloin tämä tapahtui?
Entsyymi on molekyyli. Se on itse asiassa katalyytti,
joka saa reaktion tapahtumaan huomattavasti nopeammin kulumatta itse prosessissa.
Tarkoitan, että on joitakin hyvin tärkeitä elämälle välttämättömiä entsyymejä,
jotka nopeuttavat reaktiota eksponentiaalisesti 10 potenssiin 18-kertaisesti,
mikä tarkoittaa, että eliöissä noin sadasosasekunnissa tapahtuva reaktio
veisi miljoonia tai miljardeja vuosia aikaa ilman entsyymiä.
Siispä näitä entsyymejä tarvitaan, jotta elämä olisi mahdollista.
Jos luonnonvalinta ei voi selittää näitä entsyymejä,
evolutionisteilla on jäljellä enää sattuma. Onko sattuma sitten mahdollinen selitys?
No, harkitaanpa sitä, että jopa yksinkertaisimmalla mahdollisella eliöllä
täytyisi olla yli 350 entsyymiä toimiakseen.
Nämä entsyymit on tehty hyvin tarkoista aminohapposekvensseistä.
Voimme olla evolutionisteille hyvin anteliaita
ja olettaa, että vain 10 aminohappoa jokaisessa entsyymissä täytyy olla juuri niin kuin pitää.
Lasketaanpa nyt 350 entsyymin todennäköisyys
siten, että vain 10 aminohappoa kussakin entsyymissä on tarkalleen oikein.
Todennäköisyys on sama kuin arvaisi 5000-numeroisen pin-koodin ensimmäisellä kerralla oikein.
Jopa pankkikorttisi 4-numeroisen pin-koodin oletetaan olevan riittävä suoja
ja jos joku saisi sen oikein, pankki ilmoittaa,
että olet varmaankin jättänyt sen lojumaan jonnekin.
Jos se ei tapahdu sattumalta, kuinka paljon epätodennäköisemmin 5000-numeroinen pin-koodi sitten avautuisi?
Sitä ei arvata sattumalta.
Kyseessä on siis todellinen muna vai kana? -ongelma:
DNA:n informaation lukeminen vaatii entsyymejä,
mutta noiden entsyymien rakennusohjeet ovat DNA:ssa,
jota ei voida lukea ilman entsyymejä.
Kumpi siis syntyi ensin, entsyymit vai DNA?
Useimmat solutoiminnot, kuten DNA:n replikaatio ja proteiinisynteesi,
saavat energiansa ATP:ksi nimetystä molekyylistä.
ATP-syntaasimoottori on yksi maailmankaikkeuden ihmeistä.
Se on kaikelle elämälle välttämätön pikkuruinen sähkömoottori.
Tämä pyörimismoottori käyttää protoneja tuottaakseen pyörimisliikkeen
ja käyttää tätä liittääkseen ADP-molekyylejä fosfaattimolekyyleihin
tehden ATP:tä eli adenosiinitrifosfaattia.
Kaikki elämä perustuu ATP:hen, jota kutsutaan solun energiavaluutaksi.
Oma kehosi tuottaa oman painonsa verran ATP:a joka päivä.
Moottori toimii lisäksi lähes 100 %:n hyötysuhteella.
ATP on monimutkainen ja helposti reagoiva molekyyli, jota ei löydy elottomista järjestelmistä,
ja kuitenkaan ilman ATP:tä ei voisi olla elämää.
Kuinka elämä päätti käyttää tätä molekyyliä energiaksi
ja mistä se sai sen ennen kuin pystyi tuottamaan sitä?
Ei riitä, että turvautuu kuvioihin, joiden mukaan voitaisiin kuvitella biokemikaalien syntyvän itsestään.
Elämä ei perustu biokemikaaleihin.
Sinulla voi olla kaikki haluamasi biokemikaalit, mutta se ei vielä takaa elämää.
Koossa voi olla kaikki haluamasi aminohapot ja proteiinit,
ja voit lisätä liemeen RNA:ta, DNA:ta ja jopa solukalvoja.
Mutta ensinnäkään ne eivät koskaan keräänny yhtenäiseksi, oikein muodostuneeksi soluksi,
ja vaikka niin kävisikin, et silti olisi lähelläkään elämän luomista,
koska et ole lisännyt noihin molekyyleihin informaatiota.
Kuvittelepa kirjoissa olevaa informaatiota, joka on mustemolekyylejä paperille kirjoitettuna.
Informaatio ei tule mustemolekyyleistä.
Sivuille voi kaataa mustetta, mutta siitä ei saisi kirjaa aikaiseksi,
koska kirjojen informaation tuottaa mieli, joka
järjestelee mustemolekyylit kirjaimiksi ja sanoiksi, lauseiksi ja kappaleiksi.
[Mahdottomuus: satunnaiset prosessit eivät tuota informaatiota]
Esimerkiksi yksinkertaisimmassa elävässä solussa, mykoplasmassa, on noin 600 kilotavua informaatiota.
Aivan kuten aakkosissa, kirjaimet sinänsä eivät kerro yhtään mitään.
Kirjainten on oltava oikeassa kohdassa ja ne on tulkittava,
ja tätä tapahtuu eliöiden soluissa.
Huomaat, ettei kemiassa itsessään ole mitään, mikä voisi laittaa minkäänlaista koodattua informaatiota molekyyliin.
Vaikka nukleotideja saataisiinkin muodostumaan kemiallisessa liemessä,
ja vaikka ne saataisiin muodostamaan ketju,
ei siinä olisi muuta kuin satunnainen rivi kirjaimia.
Jos odotettaisiin hyvin pitkään ja sattumalta tuotettaisiin yhtenäinen rivi, jossa olisi todellinen ohje,
olisi se silloinkin vain yksi selvä viesti satunnaisten viestien meressä.
Elämä vaatii juuri päinvastaista.
Elämä vaatii paljon tarkasti hallittua ja suojattua informaatiota,
jotta sitä voidaan kopioida ja korjata ilmaantuvat virheet.
Kaiken tämän on oltava läsnä, kun elämä ensimmäisen kerran ilmaantuu.
Kun DNA ensimmäisen kerran tulkittiin,
tutkijat alkoivat selvittää yksinkertaisinta elävää solua.
He kuvittelivat, että solu voisi mahdollisesti koostua vain parista sadasta proteiinista.
Nykyään tiedämme sen koostuvan yli 400:sta,
eikä jollakin satunnaisella prosessilla synny
ensimmäistäkään proteiinia
edes maailmankaikkeuden aikavälillä. Ja vaikka jokaista universumin atomia pidettäisiin kokeena
samalla havainnoiden jokaista mahdollista molekyylin värähtelyä oletettujen miljardien vuosien aikana,
ei siltikään koskaan saataisi ensimmäistäkään proteiinia, puhumattakaan sadoista proteiineista tai
DNA:sta, joka niitä koodaisi. Tarkoitan,
että ajatus elämän alkuperästä luonnollisin prosessein on nurinkurinen idea,
täysin mieletön.
Monet evolutionistit väittävät, että elämän synty ei olisi osa evoluutiota, mutta malttakaahan.
He uskovat, että kaikki elollinen tuli yhdestä yksittäisestä solusta,
joka puolestaan tuli alkuliemestä.
Niinpä heillä täytyy olla teoria elämästä, joka sukeutuu elottomista kemikaaleista,
muutoin materialismi ei toimi.
Jotta evolutionistit voisivat uskoa kemialliseen evoluutioon,
heidän täytyy hakea apua tieteen ulkopuolelta, sokeasta uskosta:
heidän on periaatteessa uskottava ihmeisiin,
koska he eivät voi vedota todelliseen kemiaan.
Evolutionistit syyttävät usein kreationisteja uskomisesta ”aukkojen Jumalaan”
huomauttaen, että väitämme ”Jumalan vain tehneen sen sillä lailla”,
kun törmäämme johonkin tapahtumakulkuun, jota emme aivan ymmärrä.
Mutta hyvin usein, kun vastassa on liian vaikea kysymys vastattavaksi,
kuten elämän alkuperän ongelma,
evolutionistit turvautuvat omaan ”aukkojen Darwiniin”,
sillä kaikki, mitä tiedämme kemian laeista,
perinnöllisyystieteestä, tilastotieteestä ja informaatioteoriasta,
riitelee sen ajatuksen kanssa, että elämä olisi lähtöisin elottomasta.
Kuitenkin evolutionistinkin on uskottava, että tieteellisiä lakeja rikotaan silloin,
kun elämää havitellaan syntyväksi elottomista kemiallisista aineksista.
Minusta se kuulostaa uskonnolliselta vakaumukselta.
Mielestäni yksi evoluution merkittävimmistä haasteista on ensimmäisen elämänmuodon alkuperä,
se, että elämä olisi oletettavasti noussut esiin kemiallisesta keitoksesta.
Tiedemiehillä on ollut vuosikymmeniä aikaa tuottaa elämää uudelleen laboratoriossa,
mutta he eivät ole siihen kyenneet
käytössään olleesta ajasta ja upeista apuvälineistä huolimatta.
Mielestäni tämä on valtava todistus siitä, että elämä ei voi kehittyä kemiallisesta liemestä.
[Jos vain voisin luoda keinotekoisesti elämää täällä... olisin todistanut, ettei äly ollut alunperinkään tarpeen elämän aikaansaamiseksi!]
Monet evolutionistit myöntävät, että elämän synty elottomista kemikaaleista on valtava ongelma maapallon elämää ajatellen.
Niinpä he ovat turvautuneet ajatukseen siitä, että ehkä elämä tulikin maapallon ulkopuolelta.
Tätä kutsutaan panspermiaksi.
Siitähän on kaksi eri käsitystä. Yksi on ohjaamaton
ja se kertoo vain, että kemiallinen evoluutio tapahtui jossakin
ja elämä siementyi maapallolle jollakin tapaa luonnollisesti.
Itse asiassa tämä ei ratkaise elämän synnyn ongelmaa elottomista kemikaaleista,
sillä se vain siirtää tapahtuman tuntemattomaan.
Tosiasiassa se siirtää sen tieteen ulottumattomiin.
Voidaan siis sanoa, että kyse on aukkojen Darwin -teoriasta, ei tieteestä ollenkaan.
Toista ajatusmallia kutsutaan ohjatuksi panspermiaksi,
jossa älykkäät avaruusoliot kylvävät elämän maapallolle ulkoavaruudesta.
Francis Crick, ensisijainen DNA:n löytäjä,
on yksi niistä tieteentekijöistä, joka havaitsi, että elämä ei synny spontaanisti, itsestään.
Niinpä hän muidenkin tiedemiesten tapaan kuvittelee, että älyllinen elämä ulkoavaruudesta toi elämän maapallolle.
Heistä se on uskottavampaa kuin ajatus spontaanista elämän alkuperästä.
Evolutionistit, jotka turvautuvat ohjattuun panspermiaan itse asiassa hiljaisesti tunnustavat, että elämä suunniteltiin älyllisesti.
Ainoa ero on, että heidän suunnittelijansa on avaruusolio, ei Raamatun Jumala.
Tietysti tämä on heille mitä mukavinta,
koska Raamatun Jumalalla on tiettyjä moraalisia vaateita, kun taas avaruusolioilla ei ole.
Niinpä heillä voi olla kaikki suunnittelijan edut ilman moraalisia velvoitteita.
Elämän alkuperän tutkiminen on täysin naurettavaa sen valossa,
mitä nykyään ymmärrämme yksinkertaisimmista elävistä soluista ja siitä, mitä siihen tarvitaan.
Äskettäin olin eräällä luennolla, jossa elämän alkuperän tutkija kertoi tutkimuksistaan,
ja eräs professori vieressäni kuiskasi korvaani:
”Mitä ihmettä tällä on tekemistä tieteen kanssa?”
Koko alkuperätutkimus koskee enemmän historiaa kuin luonnontiedettä.
Meille kerrotaan, että fossiiliaineiston oletetaan olevan evolutiivisen historian arkisto maapallolla.
Mutta kaikki jäljet alkuliemestä loistavat poissaolollaan kaikkialta kivistä.
Jos kemiallinen evoluutio tapahtui miljoonien vuosien aikana
ja jos kivet muodostuvat hitaasti ja fossiilit kasaantuvat hitaasti,
tästä pitäisi olla tallennettuna aineistoa jossakin fossiilijäämistössä.
[Yhteenveto elämän alkuperästä]
[Yksinkertaisin mahdollinen elämä on silti uskomattoman monimutkaista]
[Biomolekyylit eivät synny sattumanvaraisista kemiallisista reaktioista]
[”RNA-maailma” on tieteellisesti epätodellinen]
[Sekä kemia, perinnöllisyystiede, fysiikka, todennäköisyyslaskenta, informaatioteoria että kielitiede vastustavat spontaania elämän alkuperää]
Elämän esiintyminen ei ole mahdollista ilman entsyymikatalyyttejä.
[Elämään vaaditaan informaatiota, viestintää ja kieltä, mutta ne tulevat vain älyllisistä lähteistä]
[Fossiiliaineisto]
[Fossiiliaineisto: Näyttääkö se selvää evolutiivista edistymistä?]
Monet ihmiset näyttävät uskovan, että fossiileilta vie hyvin pitkän aikaa muodostua,
tuhansia tai miljoonia vuosia.
Mutta fossiilin olemassaolo itsessään on itse asiassa todiste siitä, että jotakin tapahtui erittäin nopeasti.
Kun eliö kuolee, kaikenlaiset ympäristötekijät yrittävät tuhota sen:
sää, eroosio, raadonsyöjät
ja muut eläimet, jotka repivät hajalle tulevaisuuden fossiilisi.
Fossiloituminen voi alkaa vasta sitten, jos organismi heti kuoltuaan
peittyy maakerrokseen ja varjeltuu ympäristön vaikutuksilta.
Ja tiedämme nykyaikaisista esimerkeistä, että fossiloituminen
- kun on kyse luun tai simpukankuoren kivettymisestä -
voi itse asiassa tapahtua erittäin nopeasti, kuukausissa.
Koska tiedämme, että fossiilien täytyy muodostua nopeasti, jotta niistä ylipäätään voisi tulla fossiileja,
tiedämme myös, että kivien, joissa fossiilit ovat muodostuneet,
on itsekin täytynyt muodostua nopeasti.
Siispä kreationistit, jotka tutkivat geologista aineistoa ja geologisia kerrostumia
voivat olla samaa mieltä jostakin joidenkin evoluutiotutkijakollegoidemme kanssa:
fossiilien järjestyksestä.
Olemme eri mieltä [fossiileja sisältävien] kivien i'istä,
joita evoluutioon uskovat kollegani niille määrittävät,
mutta samaa mieltä niiden järjestyksestä.
Charles Darwin totesi, että fossiiliaineisto paljastaisi evoluution,
mutta tosiasiassa niin ei tapahtunut siihen aikaan.
Edelleen hän ennusti, että niin tapahtuisi,
mutta nyt tiedetään, ettei niin käynyt.
Tutkimus ei ole tähän päivään mennessä vahvistanut hänen tekemäänsä ennustetta.
Olemme löytäneet miljoonia fossiileja. Silti emme löydä
hienojakoista asteittaista muutosta yhdestä peruslajista toiseen.
Ja se on tosiasiallisesti valtava ongelma koko evoluutionäkemykselle.
Erityisesti eläinkunnan hierarkian ylätason erojen,
eläinten keskinäisten eroavaisuuksien,
pitäisi pääjaksojen tasolla antaa meille parhaimmat esimerkit evolutiivisista siirtymistä.
Tarvitaan enemmän välimuotoja,
jotta jokin meduusan kaltainen voisi erottua jonkinlaiseksi niveljalkaiseksi kuten hummeriksi.
Kuitenkin juuri näillä yläkäsitteiden tason eroavuuksilla
on vähiten todistusvoimaista perustaa darvinistiselle evoluutiolle.
Yksi paleontologian hankalimmista ongelmista on Darwinin omaa perua.
Kun Darwin kirjoitti ”The Origin of the Species” (suom.”Lajien synty”), hän tiesi fossiiliryhmästä,
joka sijaitsi matalalla geologisessa kerrostumassa nimeltä kambri.
Koska Darwin uskoi, että kaikilla eläimillä on yhteiset esi-isät,
hän uskoi, että kambrikauden kerrostuman eläimillä täytyy olla esi-isiä niiden alapuolella olevassa maaperässä.
Jotta saamme havainnollistettua kambrikauden räjähdystä, ajatellaanpa maapallon historiaa jalkapallokenttänä,
vanhojen aikakausien järjestelmänä. Siinä maapallon alkuvaiheet sijoittuvat kentän toiseen päähän 4,5 miljardia vuotta sitten
ja nykyisyys on kentän toisessa päässä.
Kambrikausi alkaa vasta puolen kentän jälkeen noin kymmenen metriä keskiviivasta vastustajan puolelle ja se ulottuu eteenpäin vajaan metrin.
Tosin kambrikauden räjähdys, jossa näemme ensimmäistä kertaa kaikki nämä erilaiset eläinten rakennesuunnitelmat,
nämä pääjaksojen jakaumat,
tapahtuu vain 10 cm:n sisällä.
Se ei ole lähelläkään edes kokonaista metriä.
Siispä tässä geologian kapeassa aikaviipaleessa, siinä 10 cm:ssä, joka käsittää koko kambrikauden räjähdyksen,
ilmaantuu ensimmäiseksi niinkin erilaisia eläimiä
kuin nilviäiset, simpukat ja meduusat.
Nämä ovat valtavia anatomisia eroja, joiden oletetaan tapahtuneen aikajanalla, jolloin
toisaalla kiistellään siitä,
onko ihmisellä ja gorillalla yhteinen esi-isä.
Anatomisesti pieni ero verrattuna valtavaan rakenteellisen tason jakoihin,
joita näemme ensin ilmaantuvan kambrikerrostumiin.
Mutta prekambrikauden kivissä ei olekaan minkäänlaisia kambrikauden eläimistön edeltäjiä.
Prekambri edustaa oletettavasti pari miljardia vuotta historiaa.
Kuitenkaan siinä ei esiinny muuta kuin sini- ja viherlevää sekä bakteereja,
ehkä muutama muu elollinen niiden seassa myöhäisellä prekambrikaudella.
Niinpä kuulemme paljon sitä, että ehkäpä kambrisen eläimistön esivanhemmat
olivat pehmeärakenteisia, joten ne eivät jättäneet jälkeensä yhtään jäänteitä fossiloitumaan.
Darwinhan sanoi ”Lajien synnyssä”:
”Mikään kokonaan pehmeä elollinen ei voi säilyä.”
Mutta tuo on pötyä, sillä jopa hän tiesi
kivettyneiden aallon muovaamien muinaishiekkarantojen ja jopa sadepisaroiden säilyneen kivissä.
Ja nykyään meillä on meduusoja ja matoja fossiileina nimenomaan fossiiliaineistossa.
Samaan aikaan, kun kambriräjähdys [fossiilien yhtäkkinen ilmestyminen kambrikaudella] todistaa vahvasti evoluutioteorian ennusteita vastaan,
ilmiö kertoo itse asiassa juuri siitä, mitä kreationistit odottaisivatkin fossiiliaineistolta.
Jos vedenpaisumus sai aikaan fossiilien runsauden ja kerrostuneet kivilajit,
niin odottaisimmekin, että tulva alkaessaan valtamerestä ja ajautuessaan mantereita kohti
samalla vie mennessään nämä merelliset ekosysteemit
haudaten ne kerrostumiin ja ajaen ne ylös maalle,
jossa ne kivettyisivät ja muuttuisivat kivikerrostumiksi.
Kiinnostavimpia seikkoja kambriräjähdyksessä on se,
että kun katsomme tuota ensimmäistä 10 senttimetriä,
missä näemme kaikkien näiden eri eläinten pääjaksojen ilmaantuvan,
se on monimuotoinen ja täydellinen ekosysteemi.
Kyse ei ole yksittäisestä yhtäkkiä ilmaantuvasta organismista
ja sitten myöhemmin jostakin toisesta ja taas myöhemmin muusta.
Se koostuu kokonaisesta eliöyhteisöstä, joka eli yhdessä paikassa,
hautautui mullistuksessa ja niiden jäänteet ajautuivat mantereille.
Fossiiliaineiston peruspiirre on yhtäkkinen ilmaantuminen.
Siirtymät, jotka johtavat tietynlaisen eläimen ensimmäiseen esiintymiseen, puuttuvat.
Toinen piirre on se, että fossiilit pysyvät perustaltaan samoina peruslajiensa puitteissa.
Jonkinlaista vaihtelua saattaa esiintyä, mutta se on pientä
verrattuna siihen, mitä olisi odotettavissa, jos tapahtuisi evoluutiota amebasta ihmiseksi.
Evolutionistit väittävät, että fossiiliaineisto on epätäydellinen,
mutta se ei enää ole pätevä vastaus tähän,
koska miljoonia fossiileja on jo löydetty.
Ja mitä enemmän fossiileja löydämme, sitä selvempää on, että välimuodot puuttuvat.
Ajatus siirtymävaiheen lajeista ja puuttuvista lenkeistä
on iskostettu ihmisten mieliin yli sadan vuoden ajan.
Useimmat varhaiset löydöt eivät ole kestäneet ajan koetusta
kuten Piltdownin ihminen tai Nebraskan ihminen.
Nykyäänkin kuulee paljon väitteitä, mutta
useimmat tämänhetkisistä väitteistä
mahtuvat kreationistien ajatukseen lajien sisäisestä muuntelusta.
Jos minun pitäisi poimia kolme todella kuuluisaa fossiilia viime vuosikymmeneltä,
minun pitäisi valita Ida, joka oli selvästi maki,
Puijila, joka on oletettavasti hylkeitten esivanhempi, mutta joka todellisuudessa näyttää nykyiseltä saukolta.
Ja Tiktaalik, jota yritettiin käyttää lyömäaseena kreationisteja vastaan,
kunnes jotkut evolutionistit löysivät Puolasta joistakin kivistä
erään nelijalkaisen eläimen jalanjälkiä, jonka evolutionistit
olivat kuitenkin ajoittaneet miljoonia vuosia vanhemmaksi kuin Tiktaalik.
Joten Tiktaalik ei ollut välimuoto
eikä tällä hetkellä ole edes uutta ehdokasta sen tilalle.
Sen sijaan se, mitä näemme, on todistusaineistoa kreationistien hedelmätarhasta,
jossa saadaan muuntelua alkuperäisten luotujen lajien sisällä (engl. kind),
kuten joitakin erilaisia hevosen biologisia lajeja (engl. species), yms.
Niinpä hevosen fossiiliaineisto sopii erinomaisesti yhteen sen käsityksen kanssa,
että alkuperäinen luotu hevoslaji (kind) muuntautuu erilaisiksi biologisiksi lajeiksi (species) ajan myötä.
Jos vielä heitetään kehiin niin sanotut elävät fossiilit,
evolutiivinen kuva menee aika lailla nuhruiseksi.
Ne ovat fossiileja, joita väitetään miljoonia vuosia vanhoiksi.
Kuitenkin ne näyttävät äärimmäisen samanlaisilta kuin niiden oletetut jälkeläiset, jotka ovat elossa vielä nykypäivänä.
Molukkiravut ovat eläneet perusrakenteeltaan muuttumattomina
väitteiden mukaan miljoonia vuosia.
Sama koskee sudenkorentoja, varsieväkalaa ja monia muita.
Jos kaikki nämä olennot eivät ole muuttuneet miljoonien vuosien aikana, missä on evoluutio?
Niidenhän pitäisi evoluutionäkemyksen mukaan ulottua 500 miljoonan vuoden taakse.
Esimerkiksi meduusat ja meritähdet
ja monet muut ovat todellisuudessa
samanlaisia tänään kuin fossiiliaineistossa satoja miljoonia vuosia sitten.
Siinä aikajanassa mato on muuttunut sinuksi ja minuksi
evoluution mukaan,
vaikka ei ole olemassa fossiiliaineistoa, joka todistaisi sen tapahtuneen.
Monet ihmiset väittävät, että
ehkä eläin on täydellisesti sopeutunut ympäristöönsä, joten sen ei tarvinnut muuttua.
Mutta tuo ajatus on typerä. Tarkoitan sitä, että
jotkut noista lajeista ovat selvinneet hengissä mitä mahtavimmista
luonnonmullistuksista sekä ilmastonmuutoksesta maapallon historiassa,
kuten oletetusta meteoriitista, joka iski maahan 65 miljoonaa vuotta sitten ja hävitti dinosaurukset -
tai permisen aikakauden lopun hävityksestä, jossa 99 % kaikista lajeista maapallolla oletettavasti kuoli sukupuuttoon.
Maapallon historiassa ei ole ollut vakio-olosuhteista ympäristöä, jossa elää,
joten eläinten on täytynyt kehittyä
ympäröiviin olosuhteisiin sopiviksi selvitäkseen hengissä.
On huomioitava myös, että muut lajit ovat oletettavasti kehittäneet tapoja syödä vanhempia lajeja,
joten kuinka ihmeessä ne ovat pystyneet pysymään samoina kaiken muun muuttuessa ympärillä?
Yksi evoluution pääsymboleista on väitetty ihmisen evoluutio apinan kaltaisista olioista,
mutta en tiedä nykyään yhtään paleontologia, joka kykenisi piirtämään tuon
sujuvan sarjan siirtymiä, jonka näimme aiempina vuosikymmeninä.
Ihmisen historian evoluutiosukupuussa on tänä päivänä niin monia oletettuja lajeja,
että on vaikea jopa listata niitä kaikkia. Mutta poimitaanpa suosituin: neandertalin ihminen.
Hänet kuvattiin alun perin puoliksi apinaksi,
etäiseksi sukulaiseksi, todelliseksi luolamieheksi. [Neandertalin ihminen: ihanteellinen ennallistaminen 1875]
Mutta nykypäivänä kaikki on muuttunut.
Eri paleontologit yrittävät todistella, että neandertalilaiset maalasivat luolissa,
hautasivat kuolleensa juhlamenoin niin, että niiden päät osoittivat auringonnousua kohden,
valmistivat soittimia, käyttivät tulta hallitusti,
etsivät maastosta harvinaisia mineraaleja valmistaakseen kosmetiikkaa.
Tämä ei ollut se neandertalilainen, jonka aikana kasvoin.
Nyt kun genetiikan vallankumous on käsillä,
olemme pystyneet rakentamaan viisi tai kuusi erilaista neandertalilaisen genomia, perimää.
On vahvaa todistusaineistoa siitä, että nykyihminen ja neandertalilainen saivat keskenään jälkeläisiä,
mikä tarkoittaa sitä, että ne ovat - määritelmän mukaisesti - samaa lajia.
[Uudenaikainen neandertalilaisen luomus, joka perustuu tietokoneavusteiseen kerroskuvaukseen ja DNA:n emäsparien analyysiin (huomaa hiusten ja silmien väri)]
Neandertalilaiset ovat vain sukuryhmä, joka asui Euroopassa ja Aasiassa vedenpaisumuksen jälkeen.
Mutta evolutionistit sanovat, että nämä neandertalin luurangot ovat kymmeniä tuhansia vuosia vanhoja.
Silti löydämme niistä DNA:ta! Geneetikkona voin kertoa, ettei niin tulisi olla!
Se on järisyttävää. Mutta vielä järisyttävämpää on löytää
pehmytkudosta fossiileista, jotka ovat oletettavasti huomattavasti paljon vanhempia.
Nyt jo vuosikymmenen ajan on yhä enemmän todistusaineistoa
pehmytkudoksesta, joka on vieläkin säilynyt dinosaurusluiden sisällä.
Jos näiden luiden oletetaan olevan miljoonia ja taas miljoonia vuosia vanhoja,
pehmytkudosten, kuten verisuonten ja punaisten verisolujen ja muun vastaavan materiaalin, olisi kauan sitten pitänyt hajota.
Mutta pehmytkudoksista on tehty havaintoja alkaen Tyrannosaurus Rexin sääriluun löytymisestä vuonna 2005.
Siinä oli erilaisia pehmytkudoksia ja ne olivat vieläkin elastisia.
Verisuoni, josta itse asiassa pystyi pinseteillä ottamaan kiinni
ja venyttämään sitä, läjähti takaisin paikalleen.
[”Kun ajattelee asiaa, kemialliset ja biologiset lait sekä kaikki muukin tietämyksemme kertoo meille, että sen pitäisi olla mennyttä,”]
[”sen pitäisi olla täysin hajonnut.” –Paleontologi Dr Mary Schweitzer]
Enemmänkin materiaalia löydettiin.
Erityyppisiä proteiineja on tunnistettu laboratorioissa
ja todistusaineistoa kerääntyy kiihtyvällä tahdilla laajalla rintamalla
erityyppisistä fossiloituneista eläimistä, jotka ovat eläneet niin sanotusti dinosaurusten aikaan.
Meillä on Tyrannosaurus Rex, Triceratops (sama kuin härkälisko), hadrosaurus ja [ns. ankannokka-dinosaurus, suom. huom],
jopa sauropodien - niiden pitkäkaulaisten dinosaurusten - munia Kiinasta.
Nykyään saamme lisääntyvää todistusaineistoa, ei ainoastaan Pohjois-Amerikasta
eikä ainoastaan yhdestä yksiköstä Pohjois-Amerikassa, vaan myös moninaisista kivikerrostumista sekä eri maanosista.
Paleontologian tutkijat löytävät jatkuvasti yhä enemmän pehmytkudosta.
Vuonna 2013 julkaistiin käänteentekevä tutkimus, jossa todennettiin
DNA:n ja luusolujen löytyminen dinosauruksen luusta.
DNA todistettiin kolmessa itsenäisessä kemiallisessa testauksessa
ja DNA:ta myös löydettiin solun tietyistä osista,
mitä odottaisimmekin löytävämme, jos kyseessä on tuma.
Edelleen löydettiin histoni-nimistä proteiinia ja
juuri siinä DNA on kiertyneenä dinosauruksen soluissa.
Tätä ei löytyisi bakteereista, joten tulos poistaa epäilyt näytteen saastumisesta.
Viimeaikaiset kokeet DNA:n hajoamisen nopeudesta osoittavat,
että jopa ihanteellisissa olosuhteissa DNA ei kestäisi lähellekään
sellaisia aikoja, jolloin dinosaurusten sanotaan kuolleen sukupuuttoon.
Nämä ihanteelliset olosuhteet ovat lämpötilaltaan selvästi pakkasrajan alapuolella.
Kuitenkin todellisessa elämässä dinosaurusten ajateltiin eläneen hyvin lämpimässä ilmastossa.
Lämpimyys taas tarkoittaa sitä, että DNA hajoaa jopa nopeammin.
Siksi DNA:n esiintyminen dinosauruksen luissa
on erittäin vahva todiste miljoonien vuosien aikakäsitystä vastaan.
Vielä 150 vuotta Darwinin jälkeen välimuodot puuttuvat yhä
eikä fossiiliaineisto vieläkään heijasta miljardien vuosien aikaista kehitystä.
Mutta kiviä, joista fossiilit löydetään,
käytetään usein todisteina miljardeista vuosista.
[Yhteenveto fossiilisesta aineistosta:]
[Fossiilit tarjoavat todistusaineistoa nopeista tapahtumista]
[Harvalukuisimmat välimuotolajit edustavat suurimpia evoluution välimuotoja]
[Useimmat nykyiset pääjaksot ilmestyvät yhtäkkiä lyhyessä geologisessa aikajaksossa]
[Fossiiliaineisto sopii paremmin kreationistien hedelmätarhaan]
[Elävissä fossiileissa ei ole juurikaan järkeä evoluution maailmankuvassa]
[Pehmeäkudoksiset fossiilit haastavat evolutiivisen aikaraamin]
[Geologinen aineisto]
[Geologinen aineisto: Todistusaineistoa miljoonista vuosista vai äskettäisestä luonnonmullistuksesta?]
Alun perin varhaiset geologit uskoivat Raamattua
ja he pitivät Raamattuun kirjoitettua historiaa todellisena kuvauksena siitä, mitä oikeasti tapahtui.
Niinpä he siihen perustaen ajattelivat
asioiden tapahtuneen nopeasti luomisen ja vedenpaisumuksen aikana.
He jopa kehittelivät sen perusteella jotakin geologista historiaa.
Myöhemmin 1800-luvun käänteessä
alkaa ilmaantua ihmisiä, jotka väittävät, että geologisia tapahtumakulkuja
voidaan selittää kiviaineistosta ainoastaan
käyttämällä prosesseja, joita näemme nykyään ympärillämme maailmassa.
Joten esimerkiksi Hutton ja Lyell,
jotka argumentoivat nykyisin uniformitarismiksi kutsumamme uskomuksen puolesta,
katsoivat omana aikanaan meneillään olevia geologisia tapahtumia maailmassa, vaikkapa
kuinka usein jokin joki tulvi ja kuinka paljon maa-aineksia se kerrosti tulva-tasanteelle.
Sitten he arvioivat, että jos kerran
tänä vuonna on kerrostumaa parin senttimetrin verran ja seuraavana vuonna toiset parisen senttiä,
niin kun katsotaan geologisia kerrostumia ja nähdään kivialue,
joka näyttää aivan joen tulva-alueelta,
meidän pitäisi käyttää vain näitä nykyaikana modernilla ajalla näkemiämme
muodostumisnopeuksia arvioidessamme sitä, kuinka pitkään kesti luoda mikäkin kivi- tai kallioesiintymä.
Lukemattomista eri filosofisista ja teologisista syistä
uniformitarismi vei katastrofismin paikan, kun he saivat monessa tapauksessa tehokkaasti väitettyä,
että luonnonmullistuksia,
joita ei päivittäisessä kokemusmaailmassa juurikaan esiintynyt,
ei voitu soveltaa geologiseen aineistoon.
Heidän perustelunsa olivat mielestäni vääriä,
mutta he olivat tehokkaita ja he saivat lopulta tahtonsa läpi.
Ja seuraavat yli sata vuotta uniformitarismin tiukka linja,
hitaat ja asteittaiset prosessit,
olivat ainoita selityksiä geologiassa.
Vasta 1900-luvun puolivälin jälkeen
tapaamme geologeja, jotka pyrkivät eroon uniformitarismin kahleista
ja sallivat luonnonmullistusten saavan takaisin jalansijaa geologiassa.
Pyrkimys ei ulotu niin pitkälle kuin haluaisimme, ei Nooan vedenpaisumukseen asti,
mutta geologit alkavat tunnistaa, että katastrofit ovat olennaisin osa geologista historiaa.
Jäätiköiden eroosiosta tulee usein mieleen niiden
itsensä jälkeensä jättämät sileät pinnat ja uurteet.
Mutta on muuan toinenkin kiinnostava eroosiopiirre, nimittäin se,
mitä tapahtuu sulamisvedelle, joka kerääntyy jäätiköiden juurelle.
Joskus se syöksähtää kanavoituna virtauksena, valtavana ryöppynä.
Liikkuessaan nopeasti ja viedessään mukanaan paljon maa-ainesta
se pystyy leikkaamaan tämänkaltaisia aukkoja kuten tässä harjanteessa.
Tämähän oli alkujaan yhtenäinen harjanne, jonka läpi jäätikön alta alkunsa saanut vyöry kirjaimellisesti halkaisi tiensä.
St Helensin tulivuori purkautui vuonna 1980.
Yksittäisestä purkauksesta syntyi
pyroklastinen virta, kuumaa kaasua ja tuhkaa,
ja se jätti jälkeensä noin kahdeksan metrin hienojakoisen sedimenttikerrostuman.
Se kasaantui erittäin lyhyessä ajassa, alle päivässä.
[St Helensin tulivuori nykyisin]
[Räjähdys sinkosi pois kolmasosan vuoresta]
St Helensin purkauksesta opimme, että voimme nyt ymmärtää, että
kaikenlaisia geologisia prosesseja voi tapahtua silmänräpäyksessä.
Maa-aineskerrostumien muodostumisista
voimme havaita jopa kymmeniä metrejä kivikerrostumia,
jotka ovat muodostuneet hienopiirteisistä ja ohuista välikerroksista,
jotka saattavat muodostua päivissä.
Pienten kanjonien eroosio toimii kuin pienoislaboratorio,
josta voimme ymmärtää, kuinka Grand Canyon tai muut
laajat Lounais-Amerikan kanjonit ovat muodostuneet.
Eräässä tapauksessa kanjoni on muodostunut päivässä ja toisessa tapauksessa parissa kuukaudessa.
Nämä tapahtumat avartavat ymmärrystämme suuremman mittakaavan luonnonmullistuksista
ja auttavat meitä mallintamaan niitä, kun yritämme soveltaa tietämystämme geologiasta Nooan vedenpaisumukseen.
Geologina jopa minun on vaikea käsittää, kuinka paljon energiaa
vedenpaisumus todella tuotti.
Mutta kreationistigeologit tunnustavat ainakin sen, että nykyajan luonnonmullistukset -
vaikkakin raottavat tapahtunutta -
eivät pääse lähellekään sitä energian määrää ja laajuutta, joka riehui valtoimenaan vedenpaisumuksen aikaan.
Syvyyden lähteiden murtautuessa esiin
itse maapallon on täytynyt murtua, rikkoutua, murskautua
ja maanosat ovat liikehtineet pystysuoraan, vaakasuoraan,
eri suuntiin toisiinsa nähden. Sen seurauksena
tsunami tsunamin jälkeen iskee
jatkuvasti maanosiin ja työntää tulvavedet niiden päälle. Sade on loputonta.
Energia, joka saa aikaan maanjäristykset ja monet erityyppiset geologiset mullistukset,
on vertaansa vailla nykymaailmassa.
Kun tarkastelemme maanosien liikehdintää nyt,
se on hyvin pientä. Mutta vedenpaisumuksen aikaan
emme puhu enää hitaasta maanosien ajelehtimisesta
vaan niiden pikapyrähdyksestä,
jossa ne liikkuvat nopeassa tahdissa
tulvavesien läpi aiheuttaen kaikenlaista geologista sekasortoa.
Yksittäisen vedenpaisumustapahtuman aikana katastrofaalisista laattojen siirtymistä voidaan ennustaa,
että tulvaa edeltävä valtameren maankuori vetäytyisi alas vaippaan prosessissa, jota kutsutaan subduktioksi, alityönnöksi.
Koska se tapahtui aivan äskettäin, vain muutama tuhat vuotta sitten,
kylmän merenalaisen maankuoren pitäisi vieläkin olla kylmä,
vaikka se on laskeutunut syvälle kuumaan vaippaan.
Nykyseismologit ovat havainneet, että lähellä maapallon ydintä
on todellakin valtavan isoja kylmiä kivilaattoja, alueilla,
joiden olisi jo pitänyt lämmetä, jos laatat olisivat kulkeutuneet alaspäin
vedenpaisumuksen sijasta miljoonien ja taas miljoonien vuosien aikana.
Se tosiasia, että meillä on kylmiä kivilaattoja, vahvistaa tulvageologian,
ei vanhojen ikäkausien geologiaa.
Muuan toinen hämmästyttävä ennuste, jonka katastrofinen mannerlaattatektoniikka
on vahvistanut, on nopea magneettisen kentän napaisuuden vaihtuminen.
Maapallon magneettinen kenttä vetää kompassin neuloja pohjoista kohti.
Mutta joskus maapallon historiassa, se on vetänyt kohti etelää.
Vanhojen aikakausien geologit uskovat, että magneettisuuden suunnan vaihtumisia
on tapahtunut satoja miljoonia vuosia ja
täyskäännökset olisivat vaatineet tuhansia vuosia.
Ironista kyllä, itse asiassa Tyynenmeren rantakaistaleella työskennelleet
vanhojen ikäkausien geologit löysivät vahvistavaa todistusaineistoa
nopean magneettisen kentän täyskäännöksen tueksi,
jota vaaditaan Nooan aikaiseen vedenpaisumukseen.
He tarkastelivat laavavirtoja,
joilta veisi vain pari viikkoa aikaa muotoutua.
He mittasivat laavan pintaa nähdäkseen magneettisuuden suunnan.
He olettivat, etteivät näkisi juuri minkäänlaista muutosta tunkeutuessaan yhä syvemmälle laavaan,
missä sisäpuolen magneettisuuden pitäisi siirtyä vain hiukan.
Sen sijaan selvisi, että laavan ulkokuori osoitti pohjoiseen ja sisäpuoli etelään.
Niinpä meillä on vahvistavaa todistusaineistoa laavavirtauksista,
että magneettisten kenttien suunnanvaihdosten täytyy tapahtua ripeästi,
mikä on juuri sitä, mitä tulvageologit odottavatkin.
On hämmästyttävää ajatella, että voimme löytää merellisiä fossiileja kuten leviä
yhtä hyvin aivan alimmasta kivikerrostumasta
kuin myös korkeimmilta vuorilta kuten Mount Everestiltä.
Miten ne päätyivät sinne?
Evolutionistit sanoisivat, että hidas miljoonien vuosien asteittainen maan nousu
johti vuorijonojen muodostumiseen ja työnsi fossiilit ylös mukanaan.
Mutta nykyisissä vuoristovyöhykkeissä on joitakin asioita, jotka eivät näytä
sopivan totuttuun näkemykseen.
Kivi on haurasta. Se ei taivu kovin helposti.
Jos sitä yritetään taivuttaa, se murtuu.
Myönnetään, että suuressa mittakaavassa
laajasta kalliosta saatetaan löytää joitakin laajakaarisia taipumia,
mutta nämä taipumat ovat tiukkakaarisia, ja niiden päästä päähän voi kävellä.
Tämäntyyppinen laskostuminen rikkomatta haurasta kiveä
tarkoittaa sitä, että ehkä se ei ollutkaan haurasta sen muodostumisen aikaan.
Ne ovat saattaneet olla paljon pehmeämpää materiaalia -
nehän laskeutuivat paikalleen vedenpaisumuksen aikaan.
Ne pakkautuivat alaspäin,
ne olivat alun perin vaakatasossa, mutta sitten tektonisten liikkeiden myötä
ne siirtyivät ja laskostuivat sillä aikaa, kun ne luultavasti vielä olivat pehmeitä.
Joten jos katsomme asiaa tältä kantilta, tajuamme, että
todella korkeat vuoriketjut, Alpit, Kalliovuoret, Himalaja,
eivät olleet olemassa ennen vedenpaisumusta.
Ainoa syy niiden syntyyn on vedenpaisumus.
Siispä pohjimmiltaan, kun tarkastelemme maapallon geologiaa,
huomaamme, että nykyiset prosessit eivät selitä, mitä näemme.
Ennemminkin se, minkä näemme, viittaa menneisyyden katastrofaalisiin tapahtumiin.
Ja kun mietimme, mitä ne voisivat olla,
se sopii tarkasti 1. Mooseksen kirjan selontekoon
vedenpaisumuksesta, joka tuhosi koko maapallon.
Vedenpaisumus pyyhkii pois miljoonia vuosia geologisesta aineistosta.
Ne miljoonat vuodet ovat välttämättömiä evoluutiolle.
Jos ei ole miljoonia vuosia, ei ole evoluutiotakaan.
[Yhteenveto geologisesta aineistosta:]
[”Uniformitarismia” ei enää hyväksytä yleisesti]
[Nykyajan katastrofit auttavat mallintamaan suuria geologisia prosesseja]
[Vääntyneet kivet osoittavat pehmeiden maakerrosten nopeaa laskostumista]
[Moni geologinen todistusaineisto viittaa nopeisiin mannerlaattojen liikkeisiin]
[Kiviaineisto sopii 1. Mooseksen kirjan kertomukseen vedenpaisumuksesta]
[Radiometrinen iänmääritys]
[Radiometrinen iänmääritys: Kiistämätön todistus miljoonista vuosista?]
Monet ihmiset ovat sitä mieltä, että tiedemiehet
voivat näillä tekniikoilla tehdä suoria mittauksia
miljardien vuosien ikäisistä kivistä
ja sitten käyttävät tätä kyseenalaistamaan Raamatun historian.
Tästä ei todellakaan ole kyse.
Radiometrisen iänmäärityksen takana oleva fysiikka on suhteellisen yksinkertaista.
Meillä on radioaktiivinen emoalkuaine,
joka muuttuu ajan myötä vakaaksi, ei-radioaktiiviseksi tytäralkuaineeksi.
Tämä tapahtuu tunnetulla nopeudella, jota kutsutaan puoliintumisajaksi.
Puoliintumisaika kuluu, kun puolet emoalkuaineesta
on muuttunut vastaavaksi määräksi tytäralkuainetta.
Eli ajan kuluessa emoalkuaineen määrä kivessä vähenee
ja tytäralkuaineen määrä kivessä lisääntyy.
Tiedemiehet voivat mitata todella tehokkailla laitteilla
joko suoraan näiden alkuaineiden määrää tai niiden välistä suhdetta,
jota voidaan käyttää puoliintumisajan kanssa teoreettisissa laskelmissa.
Niiden avulla näytteelle määritetään väitetty ikä.
Annan sinulle muutaman esimerkin.
Radioaktiivinen hiili-14 hajoaa typpi-14:ksi.
Uraani hajoaa lyijyksi.
Kalium-40 hajoaa argon-40:ksi.
Näitä kaikkia käytetään radiometrisessä iänmäärityksessä.
Me emme näillä menetelmillä mittaa suoraan ikää,
vaan todellisuudessa me mittaamme näiden isotooppien määrää kivissä tai fossiileissa.
Iän saamme tulkitsemalla näitä määriä
tiettyjä oletuksia käyttämällä.
Mutta ikää ei todellisuudessa mitata suoraan.
Eräs oletus monille radiometrisille iänmääritystekniikoille on se,
että tytäralkuainetta ei ollut olemassa kivessä sen muodostuessa.
Tätä emme tietenkään voi tietää,
ellemme oikeasti ole paikalla ja ota näytettä kivestä
välittömästi muodostumisen jälkeen ja analysoi sitä.
Pienellä määrällä tytäralkuainetta kivessä sen muodostuessa
ei ole iänmäärityksen kannalta suurta merkitystä,
mikäli kivi on oikeasti miljardeja vuosia vanha.
Mutta jos kivi on oikeasti vain muutama tuhat vuotta vanha,
jopa hyvin, hyvin pienellä määrällä tytäralkuainetta kivessä
sen muodostuessa on valtavan suuri vaikutus
ja se saa kiven näyttämään miljardeja vuosia vanhalta.
Toinen radiometrisen iänmäärityksen oletus on se, että
nopeus, jolla emoalkuaine muuttuu tytäralkuaineeksi, on pysynyt koko ajan samana.
Aiemmat kokeilut ovat yleensä tukeneet tätä,
mutta tiedemiehet USA:ssa ja Euroopassa ovat viime aikoina
todenneet, että itse asiassa ainakin joidenkin alkuaineiden
– erityisesti koboltti-60, cesium-137, pii-32 ja radium-226 -isotooppien
hajoamisnopeudet vaihtelevat ajan kuluessa.
He eivät ymmärrä miksi näin on, mutta he ovat havainneet,
että muutosnopeus vaihtelee maan ja auringon välisen etäisyyden mukaan.
Radiometriseen iänmääritykseen nähden tämä on tärkeää, koska oletus
muutosnopeuden pysymisestä samana koko ajan
ei selvästikään ole totta lyhyellä aikavälillä, minkä takia sen
paikkansapitävyys voi pitkällä aikavälillä olla hyvinkin kyseenalainen,
joka tietystikin mitätöisi lasketut iät.
Tämän lisätodisteena on koe,
jonka kärkiryhmään kuului Institute for Creation Research -luomistutkimuskeskus.
Siinä tiedemiehet löysivät
odottamattoman suuria määriä heliumia zirkoni-kiteissä.
Helium on hajoamistuote, jota syntyy kun uraani-238 hajoaa lyijy-206:ksi.
Kiteissä olevaan lyijyn ja uraanin väliseen suhteeseen perustuen
laskettu radiometrinen ikä oli puolitoista miljardia vuotta.
Helium kuitenkin pakenee näistä kiteistä hyvin nopeasti,
joten mikäli kiteet todella olivat puolitoista miljardia vuotta vanhoja,
käytännössä kaiken heliumin olisi tullut hävitä.
Löydetyt suuret määrät heliumia osoittavat,
että kiteet eivät voi olla puolitoista miljardia vuotta vanhoja
ja mahdollisesti muutos uraanista lyijy-206:ksi oli menneisyydessä nopeampi.
Kolmas oletus on, että kivi on muodostumisestaan lähtien pysynyt suljettuna järjestelmänä,
mikä tarkoittaa sitä, että mikään useista mahdollisista
kemiallisista tai fysikaalisista prosesseista ei ole lisännyt tai vähentänyt
emo- tai tytär-alkuaineen määrää kivessä sen olemassaolon aikana.
Jotta radiometrinen iänmääritys olisi oikea, olisi kaikkien näiden oletusten oltava tosia.
Jos ne eivät ole, tulokset eivät ole luotettavia.
Määrittäessään ikää fossiilille - vaikka sille,
että dinosaurukset kuolivat 65 miljoonaa vuotta sitten -
vanhaan maahan uskova geologi ei määritä suoraan fossiilin ikää, vaan haarukoi iän fossiilia
lähellä olevien kivien iänmäärityksen perusteella.
He käyttävät radioaktiivisia iänmääritysmenetelmiä sanoakseen, että
koska tämä kivi on 65 miljoonaa vuotta vanha, ja sen alla on dinosauruksia,
on dinosaurusten oltava vähintään 65 miljoonaa vuotta vanhoja.
Olisi mielenkiintoista kysyä, vastaavatko
fossiileihin sovelletut radiometriset iänmääritysmenetelmät todellakin
kiviin sovellettavia iänmääritysmenetelmiä, vai eivätkö.
Jos nämä kaksi ovat yhtäpitäviä, niin kenties vanhaan maahan uskovalla geologilla on vahva argumentti fossiilien iästä.
Mutta jos näytteille, joiden pitäisi olla saman ikäisiä, saadaan kaksi eri ikää,
joko jompikumpi niistä on oikea, tai kumpikaan ei ole oikea.
[Basaltti: ”45 miljoonaa vuotta vanha”] [Puu: ”45 tuhatta vuotta vanha”]
Monet ihmiset luulevat, että hiiliajoitusta voidaan käyttää miljoonien tai jopa miljardien vuosien ikäisten asioiden iänmääritykseen.
Puoliintumisajastaan johtuen hiiliajoitusta voidaan käyttää teoriassa korkeintaan vain
muutamia kymmeniä tuhansia vuosia vanhojen asioiden iänmääritykseen,
koska tällöin hiili-14:sta on hajonnut niin paljon, ettei
sitä pystytä havaitsemaan nykyaikaisillakaan laitteilla.
Jos koko maapallo olisi puhdasta hiili-14:a,
kestäisi vain noin miljoona vuotta, kunnes kaikki olisi kadonnut, emmekä voisi havaita sitä.
Ja silti löydämme toistuvasti hiili-14:a esineistä,
joiden väitetään olevan miljoonia tai jopa miljardeja vuosia vanhoja, kuten timanteista.
Mutta se tosiasia, että me löydämme hiili-14:a
osoittaa, että ne eivät voi olla miljoonia tai miljardeja vuosia vanhoja.
Niinpä hiili-14 on itse asiassa hyvin vahva liittolainen raamatulliselle aikajanalle
ja vahva todiste miljoonien vuosien evoluutiota vastaan.
Fossiilien iänmääritys on ajan kuluessa osoittanut, että
fossiiliaineistossa on hiili-14:a.
Tämä pitää paikkansa niin mosasaurusten fossiileissa,
kotiloiden fossiileissa, kivettyneissä puissa,
kuin missä tahansa fossiilisessa polttoaineessa,
erityisesti kivihiilessä, öljyssä ja maakaasussa.
1970-luvulta lähtien näistä analysoidut näytteet
näyttävät johdonmukaisesti ikiä,
joita ei pitäisi olla, jos näytteet olisivat oikeasti miljoonia vuosia vanhoja.
Kivihiili on erityisen mielenkiintoinen tapaus suhteessa hiili-14:ään.
Kivihiili on ekosysteemin osana olleiden kasvien
kokoon puristuneita jäännöksiä,
joilla oli aktiivinen yhteys hiili-14:ään. Kivihiiltä löytyy globaalisti
ja sitä löytyy läpi geologisten kerrostumien.
Kun luomiseen uskovat tiedemiehet ottivat näytteitä
kivihiilijuonteista eri paikoista ja analysoivat näytteiden hiili-14 -määrät,
he havaitsivat, että näytteistä rekisteröitiin
tilastollisesti sama määrä hiili-14:a, riippumatta siitä,
mistä paikoista tai geologisista kerroksista näytteet oli kerätty.
Sen sijaan, että kivihiilijuonteet tarjoaisivat todistusaineistoa asteittaisesta kerrostumisesta
ja kivihiilen synnystä kymmenien tai satojen miljoonien vuosien aikana,
kaikista kerätyistä näytteistä löydetyt täsmälleen samat määrät hiili-14:a osoittavat,
että tosiasiassa ne kaikki hautautuivat lähimenneisyydessä.
Vaikka radiometrinen iänmääritys vaikuttaa hyvin tieteelliseltä prosessilta,
olemme nähneet mittauksista, että se tuottaa erittäin virheellisiä tuloksia.
Sen tavallisen käytön takana olevista tuntemattomista oletuksista johtuen,
se on monissa tapauksissa epäluotettava.
[Radiometrisen iänmäärityksen yhteenveto:]
[Kaikki julkaistut radiometriset iänmääritykset käyttävät oletuksia, joita ei voida tietää]
[Tunnetusti nuoret laavavirrat ”ajoittuvat” oikeasti miljoonia vuosia vanhoiksi]
[Kivet ja niiden sisässä olevat fossiilit antavat usein ristiriitaisia ikiä]
[Useiden radioisotooppien puoliintumisaikojen tiedetään menneisyydessä vaihdelleen toistaiseksi tuntemattomista syistä]
[Hiili-14-kokeet ovat vahva tuki kreationistiselle mallille]
[Kosmologia]
[Kosmologia: onko se testattavissa olevaa tiedettä?]
Alkuräjähdyshän esitetään usein loppuunkäsiteltynä ja
hyvin ymmärrettynä asiana, miten kaikki todisteet viittaavat vääjäämättömästi
tähän kokonaiskuvaan menneisyydestä monine miljoonine vuosineen, ja niin edelleen.
Alkuräjähdys perustuu ajatukseen siitä, miten
ympärillämme olevaa maailmankaikkeutta havainnoimalla
näemme kaikkien galaksien ja tähtien etääntyvän meistä.
Nyt jos tätä kelaa taaksepäin,
näyttäisi siltä, että kaikki tiivistyisi yhteen paikkaan,
ja ihmiset voivat selvittää tämän tapahtuneen
14 tai 15 miljardia vuotta sitten, jolloin kaikki räjähti ja me näemme nyt sen jälkimainingit.
Todellisuudessa on kuitenkin niin, että alkuräjähdys epäonnistuu
selittämään havaintoja useilla erittäin keskeisillä tavoilla.
Meille kerrotaan nykyään, että elämme maailmankaikkeudessa, joka koostuu 96 %:sti aineesta, josta emme tiedä mitään.
Meille kerrotaan, että 4 %, se 4 % josta tiedämme,
on tavallista ainetta, kuten tuolit, joilla istumme, huone, maa, aurinkokunta. Kaikki näkemämme on
normaalia ainetta, ja loppu on pimeää ainetta ja pimeää energiaa.
Steven Chu, energiaministeri,
Obaman energiaministeri, sanoi puhuessaan lukion oppilaille
Australian Institute of Physics -instituutin konferenssissa (lähes suora lainaus):
”Me tiedämme lähes kaiken, mitä meidän tulee tietää maailmankaikkeudesta,”
”lukuun ottamatta muutamia pieniä yksityiskohtia: mitä pimeä energia ja pimeä aine ovat?”
Se on 96 % maailmankaikkeudesta, emmekä tiedä siitä mitään.
Kosmologia ei ole todellista tiedettä siinä mielessä kuin tavallinen säännöllisesti
toistettavissa ja testattavissa oleva tiede, koska se käsittelee kertaluonteista tapahtumaa,
alkuräjähdystä, joka oletettavasti tapahtui kerran historiassa. Me emme voi toistaa sitä,
eikä meillä ole toista maailmankaikkeutta, jolla testata sitä. Meillä on vain tämä maailmankaikkeus.
Siispä kosmologia todella putoaa todellisen tieteen määritelmän ulkopuolelle.
Alkuräjähdyksen mukaan maailmankaikkeudella oli alku ajassa.
Sanotaan, että koska se on vain 13 miljardia vuotta vanha,
voimme nähdä korkeintaan vain noin 13 miljardin valovuoden päähän.
Tämä merkitsee, että voimme nähdä vain pisaran meressä.
Meidän on tehtävä valtavia oletuksia lopusta maailmankaikkeutta.
Ja mitä jos, mitä jos me satummekin elämään pienessä paikallisessa kuplassa,
ja loppuosa maailmankaikkeutta onkin täysin erilainen?
Monet ihmiset sanovat, että kreationisteilla on ongelma valon kulun suhteen,
eli miten voimme nähdä valon kaukaisista tähdistä,
kun maapallo on vain noin 6 000 vuotta vanha?
Mutta itse asiassa alkuräjähdyksellä on oma valon kulun ongelmansa.
Se liittyy kosmiseen taustasäteilyyn,
joka on oletettavasti alkuräjähdyksen jälkimaininkeja.
Sen on havaittu olevan hyvin tasalämpöistä
katsottiinpa asiaa missä päin avaruutta tahansa.
Energian kulkeutumiseen avaruuden halki ja
tässä määrin tapahtuneeseen lämpötilan yhdenmukaistamiseen
ei yksinkertaisesti ole ollut riittävästi aikaa.
Tätä kutsutaan horisonttiongelmaksi.
On olemassa mielenkiintoinen selitys tai yritys
löytää ratkaisu tähän, ja
sitä kutsutaan inflaatiovaiheeksi.
Eli jonain uskomattoman lyhyenä hetkenä tämän alkuräjähdyksen jälkeen
maailmankaikkeus laajeni valtavia kertaluokkia, ja sitten
tavalla tai toisella tämä inflaatiovaiheeksi kutsuttu tapahtuma pysähtyi.
Se siis alkoi ilman erityistä syytä ja se pysähtyi ilman erityistä syytä.
Lisäksi sen aikana painovoiman on täytynyt toimia takaperin.
Eli sen sijaan, että materia vetäisi toista puoleensa, sen on täytynyt karkottaa se.
Näin tätä ihmeellistä tarinaa kerrotaan ja koetetaan paikata alkuräjähdyksen silmiinpistävää ongelmaa.
Inflaation kannattajilla ei ole hyvää fysikaalista mallia valoa nopeammalle laajenemiselle: se on hatusta vedetty.
Mutta Raamattu opettaa useita kertoja, että Jumala levitti taivaat.
Taustasäteilyn tasaisuus on yhdenmukainen sen kanssa,
että yksi Luoja ylläpitää maailmankaikkeutta ajan ja avaruuden ulkopuolella.
Ei myöskään ole kyse vain mistään ”Jumala teki sen” -selityksestä, vaan
kreationistifyysikot ovat kehittäneet useita kilpailevia malleja tästä levittämisestä
käyttämällä Einsteinin yleistä suhteellisuusteoriaa.
Pohjimmiltaan alkuräjähdysmalli sanoo, että
korkean punasiirtymän objektit ovat kaukana
ja matalan punasiirtymän objektit lähellä.
Astronomit kuten Halton Arp ja muut
ovat löytäneet lukuisia poikkeuksia tähän.
He ovat löytäneet korkean punasiirtymän kvasaareja
jotka fyysisesti kuuluvat alhaisen punasiirtymän galakseihin.
Ja kun sanon ”kuulua fyysisesti”, tarkoitan että näemme
tähtien ja kaasun muodostamia siltoja, jotka yhdistävät kaksi
röntgensäteitä lähettävää kaasua.
Eräs hyvin kuuluisa tapaus on NGC 7319, jossa me löysimme
aktiivisen alhaisen punasiirtymän spiraaligalaksin edestä korkean punasiirtymän kvasaarin.
Tällaista ei pitäisi tapahtua alkuräjähdyksen maailmankaikkeudessa.
Siinä on jotain vialla:
on vakava ongelma johon on vastattava.
On monia tällaisia poikkeuksia, jossa
toisiinsa jollain tavoin kuuluvilla objekteilla on hyvin erilaiset punasiirtymät.
Tämän ei pitäisi olla mahdollista, jos punasiirtymä on etäisyyden mitta.
Mutta ne [objektit] selvästi kuuluvat yhteen, mikä tarkoittaa,
että perinteinen tulkinta punasiirtymästä on väärä
ja tämä kaivaa maata koko alkuräjähdysteorian alta.
Jos teoria ei kuvaa sitä, mitä ne havaitsemme,
kun yritämme sovittaa teoriaa havaintoihimme,
meidän on keksittävä kuvitteellisia lisäyksiä, joilla saamme teorian sopimaan havaintoihin.
Pimeä aine keksittiin selittämään spiraaligalaksien, galaksijoukkojen ym.
odotustenvastaista liikettä.
Pimeää energiaa käytetään selittämään kirkkaiden supernova-valonlähteiden avulla
löydettyä poikkeavaa maailmankaikkeuden kiihtyvyyttä.
Inflaatiota taas käytetään maailmankaikkeuden tasoittamiseen,
jotta se näyttää sellaiselta kuin me sen tänään näemme.
Näitä tuntemattomia ei ole kokeellisesti vahvistettu,
eikä mielestäni koskaan tulla vahvistamaan.
Alkuräjähdysteorialla on useita sekulaareja vastustajia.
33 näistä kosmologisista toisinajattelijoista kirjoitti vuonna 2004
avoimen kirjeen julkaistavaksi New Scientist -julkaisussa,
ja lisäksi yli 100 muuta kosmologia ovat laajentaneet tätä kirjettä.
He sanoivat muun muassa, että
”Avoin ajatustenvaihto puuttuu” ja ”epäilyjä ja toisinajattelua ei suvaita.”
”Jatkuvaa turvautumista uusiin hypoteettisiin objekteihin ei hyväksyttäisi millään muulla fysiikan alalla...”
”...keinona kuroa umpeen kuilua teorian ja havaintojen välillä.”
Joten saatat kysyä: vaikka meillä on kaikkea modernia teknologiaa,
supertietokoneita, suuria adaptiivista optiikkaa hyödyntäviä teleskooppeja, avaruusteleskooppeja,
miksi emme ole löytäneet havaintoihin perustuvia todisteita, joilla alkuräjähdys näytettäisiin toteen turvautumatta kaikkeen tähän tuntemattomaan?
Uskoaksesi alkuräjähdykseen sinun on tehtävä se uskon varassa.
Sinun on oletettava tietyt asiat itsestään selvinä,
joita ilman et voi tehdä yhtään laskelmaa.
Miten pääset siihen naurettavaan tilanteeseen, että 96 % maailmankaikkeudesta koostuu tavarasta, josta emme tiedä mitään?
Kosmologia ei ole kokeellista tiedettä.
Itse asiassa menisin niinkin pitkälle, että sanoisin että kosmologia ei ole edes tiedettä.
Se on filosofia, se on uskonto, maailmankatsomus. Se on uskomusjärjestelmä.
Se ei ole tiedettä lainkaan.
[Kosmologian yhteenveto:]
[Emme tiedä mitä on havainnoitavan rajan tuolla puolen]
[Poikkeavuudet todistavat, että punasiirtymä ei ole luotettava etäisyyden mittari]
[Alkuräjähdysmallissa ei ole tarpeeksi aikaa selittämään taustalämpötilan yhdenmukaisuutta (horisonttiongelma)]
[Alkuräjähdysteoria vaatii valtavia oletuksia joita ei voi testata (esim. inflaatio)]
[96 % alkuräjähdys-maailmankaikkeudesta on kuvitteellista (pimeä aine, pimeä energia)]
[Kosmologia ei ole toistettavaa, testattavaa tiedettä]
[Eettiset seuraamukset]
[Eettiset seuraamukset: Olemmeko vain kemikaalisäkkejä?]
Sanoisin, että suuri evoluutioteoria on sekoitus tiedettä ja filosofiaa.
Ja filosofia on nykyään hallitsevampi kuin tiede.
Tiedettä käytetään filosofian ja naturalismin tukemiseen.
Olen havainnut, että useimmat ihmiset ja useimmat evolutionistit eivät ole koskaan kriittisesti tarkastelleet omaa asemaansa.
Se on heidän mielissäänkin sellainen pyhä lehmä, että ajatuskin sen heikkouksien tutkimisen aloittamisesta on mahdoton.
Se on hämmästyttävä linnake.
Ja näin yritän ehdottaa miksi luominen/evoluutio -keskustelu ei ole
sellaista loogista perustelua, jota tiedemiehet käyttävät keskustellessaan
esimerkiksi auringonvalon roolista kukinnan käynnistämisessä.
Mutta mitä tulee luominen/evoluutio -aiheeseen,
jos evoluutio ei ole totta,
se tarkoittaa, että meidät on luotu. Ja jos Raamatun mukainen luominen on totta,
se tarkoittaa, että olemme tilivelvollisia Raamatun Jumalalle.
Ja se on monille ihmisille mahdoton ajatus.
Jos haluaa pitää itseään osana älymystöä,
on oltava darvinisti. Se on niin yksinkertaista.
Se on kuin sisäänpääsymaksu, jonka maksaa päästäkseen klubiin.
Se on hyvin, hyvin vahva motivoija.
Sillä on kääntöpuolensa. Jos et usko siihen [evoluutioon],
sinua pilkataan ja kohdellaan ikään kuin olisit todella tyhmä ja todella tietämätön.
Ja naurunalaiseksi tulemisen pelko on käsinkosketeltava yliopistoissa.
Monet, monet tiedemiehet tiedostavat,
että darvinistisella teorialla on suuria ongelmia,
mutta he ovat hiljaa, koska tietävät, että jos he puhuvat epäilyistään,
he joutuvat ongelmiin.
He eivät saa apurahoja, he eivät saa rahoitusta,
he eivät ole poliittisesti korrekteja, he eivät saa ystäviä.
Jos kyseenalaistat Darwinin, menetät kaikki asiat, jotka tuovat akateemisen menestyksen.
[”Me asetumme tieteen puolelle huolimatta joidenkin sen ideoiden avoimista älyttömyyksistä... me olemme materialistisen a priori -uskollisuutemme velvoittamia... Lisäksi kyseinen materialismi on ehdoton, sillä me emme voi sallia Jumalallista jalkaa oven väliin.”]
Monet rehelliset evolutionistit myöntävät, että jos evoluutio on totta, moraalilla ei ole järkevää perustetta.
[”Etiikan olemassaololle ei ole perimmäistä perustaa, elämällä ei ole perimmäistä tarkoitusta, ja vapaa tahto on vain ihmisen keksimä myytti.”]
Se avaa mahdollisuuden kaikenlaisille asioille, kuten
mikä abortissa on pohjimmiltaan väärin?
Loppujen lopuksi, jos kyseessä on ei-toivottu raskaus, miksi sitä ei voi lopettaa?
Mitä sillä oikeasti loppujen lopuksi on väliä?
Entä jos joku on vanha ja hyödytön?
He ovat taakka yhteiskunnalle. Yhteiskunnan pitää tukea heitä, ruokkia heidät, huolehtia heistä.
Miksi ei vain autettaisi heitä matkaan, hankkiuduttaisi heistä eroon?
Joitain moraalisia seuraamuksia on siis olemassa.
Jos Luoja teki meidät, Hän omistaa meidät ja Hänellä on oikeus tehdä meille säännöt.
Mutta jos asiat syntyivät itsestään, silloin ei ole oikeaa tai väärää,
ja me olemme oikeasti vain säkkejä uudelleenjärjestynyttä kuralammikkoa.
Mitä murha siis on? Se on vain yhden kemikaalisäkin vaikutusta toiseen kemikaalisäkkiin.
Tiede ei voi kertoa, onko murha oikein tai väärin.
Se voi kertoa, että tämä toiminta tulee tappamaan jonkun,
mutta se ei kerro, onko se oikein vai väärin.
Tämä evoluution ongelma vaikuttaa ihmisten elämässä hyvin moniin asioihin.
Se vaikuttaa siihen, mitä he ajattelevat itsestään.
Se vaikuttaa siihen, miten ihmiset kohtelevat toisiaan.
Se vaikuttaa heidän elämänhaluunsa.
Se vaikuttaa siihen, miten ihmiset noudattavat maansa lakia.
Se vaikuttaa siihen, miten he arvostavat toisia ihmisolentoja.
Useat kristinuskon kriitikot huomauttavat erilaisista uskonsodista,
ristiretkistä, inkvisitiosta. Ensinnäkin,
näitä harjoittaneet ihmiset toimivat epäjohdonmukaisesti Jeesuksen opetuksiin nähden.
Toiseksi, luvut ovat hyvin pieniä
kun niitä verrataan ateistihallintojen hirmutekoihin
1900-luvulla.
[Mao Zedong: Vastuussa vähintään 78 miljoonan ihmisen kuolemasta.]
[”Saksan Führer...pyrki tekemään Saksan käytännöistä evoluutioteorian mukaiset.” —Sir Arthur Keith]
Evoluutiota on käytetty yhteiskunnan perustana,
ja tuo yhteiskunta oli Natsi-Saksan yhteiskunta.
Hitler yritti ehdottomasti laittaa Darwinin ideat käytäntöön,
kuten ajatuksen vahvimman selviämisestä, mikä tarkoittaa kuolemaa heikoimmille.
Hitler uskoi, että jotkin rodut ovat korkeammin kehittyneitä kuin toiset.
Hän uskoi, että juutalainen rotu oli alempiarvoinen.
Jos otamme evoluution ajatukset ja yritämme soveltaa niitä itseemme,
tulos ei ole kaunista katsottavaa.
Se on hirvittävä. Se on paha.
Minä olen itse asiassa etnisesti juutalainen.
Kansani pyyhkäistiin pois Euroopasta melkein kokonaan.
Tämä evoluutioteoreettinen filosofia teurasti kuusi miljoonaa meikäläistä.
Vammaisille ei annettu ihmisarvoa.
Hitlerin omassa propagandafilmissä sanotaan,
”olemme tehneet raskaasti syntiä luonnonvalinnan lakia vastaan sallimalla vammaisten ihmisten elää.”
[”Me ihmiset olemme rikkoneet luonnonvalinnan lakia vastaan viime vuosikymmeninä.”]
[”Emme ole ainoastaan tukeneet alempia elämänmuotoja...”]
[”Olemme rohkaisseet niiden leviämistä. Näiden sairaiden ihmisten jälkeläiset...”]
[”näyttivät tältä.”]
[”missä tuhansia kuolaavia vähämielisiä on ruokittava, ja joista on huolehdittava --”]
[”yksilöt, jotka ovat alempiarvoisia kuin mikä tahansa peto.”]
Niin Hitler korvasi juutalais-kristillisen etiikan mukaisen viattoman, Jumalan kuvaksi luodun ihmisen, elämän pyhyyden
evoluution mukaisella etiikalla, jossa mikä tahansa herrarodun evoluutiolle hyväksi oleva asia on hyväksi yhteiskunnalle.
Johtavat natsit joutuivat sodan jälkeen oikeuden eteen.
Mutta jotkut heistä väittivät, etteivät olleet tehneet mitään väärää
”koska maamme lait sanoivat, että juutalaisten tappaminen on ok”.
Joten millä perustein voit laittaa heidät oikeuteen?
Vain jos on kansallista lakia korkeammalla oleva moraali.
Mistä muualta tämä moraali voisi tulla kuin ihmisyyden Luojalta?
Jos olemme vain uudelleenjärjestynyttä kuralammikkoa, ei ole olemassa sellaista asiaa kuin korkeampi laki.
Ihmiskunta pystyy tekemään kaikenlaista pahaa toisille ihmisille
ja on naiivia ajatella, että olisimme saaneet tämän pois keskuudestamme
tai rakentaneet yhteiskuntamme niin että tällaista ei voisi tapahtua uudelleen.
Jos vallassa olevat ihmiset ottavat vastaan myrkyllisiä ideoita,
seurauksena on ihmisten kuolema.
Viime vuosisata oli koko ihmiskunnan historian verisin.
Eikä se johtunut uskonsodista kuten jotkin ihmiset haluavat osoittaa,
vaan Hitlerin, Stalinin, puhemies Maon ja Pol Potin kaltaisten miesten
johtamien hallitusten suorittamista kansan- ja massamurhista.
Kaikilla näillä hallinnoilla oli yksi yhteinen asia, ja se oli harras usko evoluutioon.
Se sai heidät katsomaan ihmisiä vain teurastettavina eläiminä.
Maokin piti itseään Darwinin opetuslapsena.
Hitler jopa kirjoitti, että kamppailu on kaikkien asioiden isä.
”Sillä, joka ei halua taistella tässä maailmassa, missä ikuinen taistelu on elämän laki, ei ole oikeutta olla olemassa.”
Nyt monet sanovat, että tämä on liian kaukaa haettua, mutta
mitä jos olisit ollut yksi heistä, jotka lähetettiin vankileirille,
kaasukammioon tai teloituskomppanian eteen,
ja myös uskoisit evoluutioon?
Millä perusteilla sanoisit toisten toimineen väärin tai epäjohdonmukaisesti siihen nähden,
mihin te molemmat uskotte?
Mutta olemmeko me oikeasti oppineet historiasta?
Samaa natsi-Saksan takana ollutta filosofiaa, evoluutiota, opetetaan
nyt pakollisena valtioiden tukemissa kouluissa kautta läntisen maailman kansakuntien.
Pitäisikö meidän olla yllättyneitä, että tällä on myös seurauksensa?
Meillä on jo johtavia filosofeja ja niin kutsuttuja bioeetikoita, jotka puhuvat
epäsopivien vauvojen tappamisesta syntymän jälkeen.
On vaikea ennakoida, mitä mikä tahansa
täysin evoluutiomaailmankatsomuksen omaksunut yhteiskunta tekisi,
koska jos yrität johtaa moraalin esimerkiksi eläinkunnasta,
on kaikenlaisia moraalivaihtoehtoja, mistä voi valita.
Katsoessamme luonnollista maailmaa määritelläksemme moraalisen julkilausuman, havaitsemme, että
kaikenlaiset erilaiset eläimet raivaavat tiensä maailmassa tekemällä kaikenlaisia erilaisia asioita.
[Tämä poikanen pitää alhaalla veljeään, joka kuolee nälkään.]
[Hämähäkkinaaraat syövät usein kumppaninsa.]
Samalla kun luonnossa on kauneutta, siellä on myös kauhua. Tarkoitan, kuten Tennyson kirjoitti,
että sillä on ”hampaat ja kynnet punaisena”.
Darwin tiedosti tämän, ja se vaikuttaa olevan syynä siihen, että hän hylkäsi uskon pyyteettömään Jumalaan taivaassa.
Luonnollisen maailman kauhujen lisäksi
näemme myös ihmisen aiheuttamia, jopa suuressa mittakaavassa olevia, kauheuksia.
Näiden kahden tyyppisten pahuuksien näkemisen
pitäisi aiheuttaa ihmisissä vastenmielisyyttä.
Todellisuudessa sen pitäisi pysäyttää meidät ja saada meidät tajuamaan, että jotain on oikeasti väärin,
että näin ei pitäisi olla. Kukaan ei ole todella sinut kuoleman kanssa.
Kuitenkin evoluutio sanoo, että se on täysin normaalia.
Yksi suurimmista ongelmista, joita ihmisillä on Raamatun Jumalan kanssa, on se,
että jos on olemassa Jumala, joka on rakkaus,
miten maailmassa voi olla niin paljon kuolemaa ja kärsimystä?
Raamattu selittää tämän, koska kuolema ja kärsimys ovat Raamatun mukaan
seurausta ihmisen kapinasta Luojaansa vastaan.
[”Sentähden, niinkuin yhden ihmisen kautta synti tuli maailmaan, ja synnin kautta kuolema, niin kuolema on tullut kaikkien ihmisten osaksi, koska kaikki ovat syntiä tehneet.” (Room. 5:12)]
Evoluutio puolestaan sanoo, että kuolema ja kärsimys
ovat luonnollinen osa sitä, mikä tuotti ihmisen alun perinkin.
Evoluutio ei siis tarjoa mitään lohdutusta kärsiville,
koska kärsimys valitettavasti on osa elämää.
Se on osa eloonjäämiskamppailua.
On toinenkin syy, miksi evolutionistit
pitävät kiinni uskomusjärjestelmästään,
vaikka sen kaikki kohtalokkaat puutteet paljastetaan.
Syy on se, että jos evoluutio ei ole totta,
se osoittaa heidät vahvasti toiseen suuntaan.
[”Sillä hänen näkymätön olemuksensa ...ovat, kun niitä hänen teoissansa tarkataan, maailman luomisesta asti nähtävinä, niin etteivät he voi millään itseänsä puolustaa.” (Room. 1:20)]
Koska oikeasti, jos maailmankaikkeus ja elämä eivät luoneet itse itseään,
jos ne eivät tapahtuneet spontaanisti, silloin on oltava olemassa Luoja,
eikä Luoja todennäköisesti ole joku pieni vihreä mies toisesta galaksista,
vaan Luoja on Kaikkivaltias Jumala.
Mikäli Jumala on totuus, aion pyrkiä
suuntaamaan elämäni sen mukaisesti,
olipa kyse siitä, miten kohtelen vaimoani ja lapsiani, isänä ja aviopuolisona,
tai miten kohtelen vanhaan maailmaan ja evoluutioon uskovia kollegojani.
Teen sen äärimmäisellä kunnioituksella, koska uskon, että he
kaikki ovat Jumalan kuvaksi luotuja ihmisiä.
He eivät eroa minusta,
he eivät eroa kenestäkään muusta, jonka tunnen.
Jos lähdemme liikkeelle ajatuksesta, että
Jumala teki kaikki ihmiset, ja että Hän välittää kaikista ihmisistä,
jos annamme sen viipyä sydämissämme pienen hetken,
se todella vaikuttaa siihen, miten kohtelemme kaikkia, joiden kanssa olemme tekemisissä.
Pelastus ei ole seurausta henkisestä aktiivisuudesta,
se ei tule miettimällä Jumalaa
tai teologiaa.
Se on hengellinen tapahtuma.
[”Jos sinä siis tunnustat suullasi Jeesuksen Herraksi ja uskot sydämessäsi, että Jumala on hänet kuolleista herättänyt, niin sinä pelastut” (Room. 10:9)]
Kun ymmärsin, että Jumala oli tehnyt täydellisen luomisen,
ja että oli todellinen syntiinlankeemus,
ja että nyt Jumala palauttaa meidät yhteyteensä Poikansa uhraamisen kautta,
se todella muutti uskoni.
Vaikka olin ollut kristitty kymmenen vuoden ajan,
olin uskomattoman heikko kristitty.
Antamalla itseni kokonaisvaltaisemmin Jumalalle ja
uskomalla Hänen Sanansa, uskoni muuttui joka suhteessa.
[”Sillä näin sanoo Herra, joka on luonut taivaan - Hän on Jumala - joka on valmistanut maan ja tehnyt sen; Hän on sen valmistanut,ei hän sitä autioksi luonut, asuttavaksi hän sen valmisti. ”Minä olen Herra, eikä toista ole.” (Jes. 45:18)]
[”Sillä niin on Jumala maailmaa rakastanut, että hän antoi ainokaisen Poikansa, ettei yksikään, joka häneen uskoo, hukkuisi, vaan hänellä olisi iankaikkinen elämä. (Joh. 3:16)]
[”Sillä ei Jumala lähettänyt Poikaansa maailmaan tuomitsemaan maailmaa vaan sitä varten, että maailma hänen kauttaan pelastuisi.” (Joh. 3:17)]