Pasak legendos, didįjį karį Achilą vaikystėje
motina panardino į Stikso upę, kad taptų nenugalimas.
Tačiau ji nepanardino vaiko kulkšnies, už kurios jį laikė.
Nepaisant akivaizdaus jo nenugalimumo, galingasis karys Achilas turėjo silpnybę,
mirtiną ydą, kuri jam atnešė pražūtį.
Senovėje filosofai ir mokslininkai stengėsi suprasti pasaulį.
Šiandien ieškojimas tęsiasi atliekant stebėjimus ir eksperimentus.
Bet nuo pradžių mūsų stebėjimai visada buvo aiškinami per tam tikrą objektyvą,
tai yra jau nusistovėjusį įsitikinimą, iš kur mes atsiradome.
Per visą istoriją žmonės dažnai prieidavo prie išvadų, kurios, jų manymu, buvo nepaneigiamos,
pavyzdžiui, idėja, kad žemė buvo saulės sistemos centras.
Vėliau jos buvo visiškai sugriautos.
Istorija rodo, kad klaidos dažnai darytos dėl klaidingo mūsų pasaulio aiškinimo.
Taigi, ar mokslas iš tikrųjų gali atsakyti į tokius pagrindinius klausimus:
Iš kur atsirado visata? Kaip viskas prasidėjo?
Ar mokslas gali mus nuvesti prie galutinio visų žinių šaltinio?
Šiandien daugelis tiki evoliucija kaip neabejotinu faktu,
lygiai taip pat nepažeidžiamu kaip Achilas su savo auksiniais šarvais.
Tačiau yra mokslininkų, kurie pažvelgė į įrodymus
ir priėjo prie visiškai skirtingų išvadų, apie tai iš kur mes atsiradome.
Dabar mes apžvelgsime pagrindinius evoliucijos teorijos ramsčius
penkiolikos mokslo daktarų akimis.
Atidžiai ištyrę tariamus įrodymus, jie rado mirtinų ydų
evoliucijos Achilo kulnų.
Dauguma žmonių mato natūralią atranką kaip pagrindinį evoliucijos variklį.
Šis tariamai lėtas ir laipsniškas mechanizmas
skatina rūšių išvaizdos bei elgesio pakitimus laikui bėgant.
Dar dažnai tai vadinama stipriausių išgyvenimu, bet
tai truputį klaidina, nes ne visada
didžiausi ir stipriausi išgyvena.
Iš tiesų natūrali atranka priklauso nuo dauginimosi.
Pagal apibrėžimą organizmas, kuris turėjo daugiausiai
vėlesnių kartų palikuonių, buvo stipriausias.
Ir tai dažniausiai įvyksta,
nes kai kurios organizmo variacijos
padeda jam geriau prisitaikyti prie aplinkos nei kitiems.
Taigi, visi kalba apie natūraliąją atranką
ir beveik ją įsivaizduoja kaip burtų lazdelę,
kaip visko paaiškinimą.
Natūrali atranka paprasčiausiai yra išskirtinis dauginimasis.
Visose gyvose sistemose, visose populiacijose
kai kurie individai dauginasi daugiau nei kiti;
tai ir yra natūrali atranka.
Pavyzdys iš mano darbo dirvožemio mikrobiologijoje,
ypač su pesticidų skaidymusi.
Jei į dirvožemį įbersime pesticidą, naikinantį piktžoles, vabzdžius ar ligas,
toje bakterijų populiacijoje yra dalis, kuri
gali suskaidyti ar panaudoti pesticidą kaip anglies arba azoto šaltinį savo augimui.
Tad laikui bėgant populiacija pakis,
bet natūrali atranka nesukurs jokių naujų funkcijų;
jos jau buvo populiacijoje.
Kai pirmą kartą pamačiau kreacionistų pristatymą apie natūralią atranką,
mane pribloškė manasis aklumas,
jog natūrali atranka gali veikti tik tai, kas jau egzistuoja,
ir tik pašalindama tai, kas jau egzistuoja.
Taigi, suvokimas, kad ji iš tikrųjų nesuteikia
naujos genetinės informacijos, man buvo lyg bomba.
Taigi natūrali atranka iš tikrųjų yra patogus terminas
apibūdinti procesą, kurio metu būtybės,
organizmai, neprisitaikę prie aplinkos, eliminuojami,
o prisitaikę išlieka.
Tad natūrali atranka nėra tas pats, kas evoliucija.
Geriausiai prisitaikiusiųjų išlikimas nepaaiškina jų atsiradimo.
Jei natūrali atranka renkasi tik iš tų, kurie jau yra populiacijoje,
tai kaip tada vyksta evoliucijos progresas?
Mutacijos yra evoliucionistų tikimasis evoliucijos variklis.
Ir jei tai tiesa, mes šiandien turėtume matyti šimtus
mutacijų pavyzdžių, kurie didintų genetinę informaciją.
Ar šis darvinistinis procesas, mutacija plius atranka, yra kūrybinis procesas?
Ar tikrai jis yra kūrybinis?
Ir atsakymas tai nėra kūrybinis procesas.
Mutacijos ir natūralios atrankos procesas naudingas tik sistemų suderinimui.
Tai ir yra ką mes matome biologijoje.
Jei pasižiūrėtume į labiausiai paplitusius evoliucijos pavyzdžius,
tuos, kuriuos regime vadovėliuose ir kitur, pamatytume,
kad tai nėra naujai atsiradusios funkcijos,
bet sugadintos jau esamos savybės.
Pavyzdžiui, žiurkių atsparumas varfarinui
arba uodų atsparumas DDT pesticidui,
urvinių žuvų bei urvinių salamandrų regos praradimas,
vabalų, gyvenančių vėjuotoje saloje, prarastas gebėjimas skraidyti.
Visais šiais atvejais tam tikros savybės buvo sugadintos mutacijų,
o natūrali atranka dalyvauja jas atrenkant;
atsikratymas tam tikromis savybėmis padeda prisitaikyti.
Bet žmonės sako: Aš matau, kaip atsiranda naujos rūšys. Argi tai nėra evoliucijos įrodymas?
Na, tiesą sakant, ne visai. Tai nėra problema kreacionistams.
Ir sukūrimo, ir evoliucijos modeliai numato naujų rūšių atsiradimą.
Turiu omenyje tai, jog Dievas sukūrė gyvūnus
su galimybe keistis laikui bėgant.
Pažiūrėkite į raudonuosius vilkus ir pilkuosius vilkus,
akivaizdu, kad šie vilkai atsirado iš tų pačių protėvių.
Tai galima paaiškinti tuo, jog jie yra kilę iš dviejų
į vilką panašių būtybių, paleistų iš Nojaus laivo.
Tikroji problema apibrėžti, kas yra rūšis.
Turėkite omenyje, kad rūšis, tai yra
pats žodis rūšis, yra žmogaus sugalvotas terminas,
o ribos tarp rūšių dažnai neryškios.
Mokslininkai šį žodį vartoja įvairiai, pavyzdžiui, geologai
linkę skirstyti fosilijas į skirtingas rūšis, atsižvelgdami į jų išvaizdą.
Bet biologai kartais sako, kad gyviai priklauso tai pačiai rūšiai,
jei jie gali daugintis tarpusavyje, nepaisant to, kaip jie atrodo.
Iš tiesų abi pusės ir sukūrimo, ir evoliucijos šalininkai
numato naujų rūšių atsiradimą.
Todėl, nors naujų rūšių atsiradimas yra būtinas evoliucijos teorijai,
tai negali būti evoliucijos įrodymas, jei sukūrimo modelis gali padaryti tokią pačią prognozę.
Leiskite pateikti kitą pavyzdį. Man teko būti Galapagų salose.
Mačiau jūrines iguanas ir sausumos iguanas.
Jos skiriasi išvaizda bei elgesiu,
gyvena skirtingose aplinkose, valgo skirtingą maistą.
Evoliucionistai jas išskiria kaip dvi skirtingas rūšis,
tvirtindami jas esant atsiskyrusias prieš milijonus metų.
Vis dėlto egzistuoja mišrūs šių rūšių palikuonys, juos lengva rasti. Taigi
jos atrodo kitaip, bet gali daugintis tarpusavyje.
Akivaizdu, jog jos atsirado iš vienos protėvių rūšies, kuri atkeliavo į šias salas.
Tad ar tikrai tai atskiros rūšys?
Ir taip yra ne tik tarp iguanų.
Mes matome hibridizaciją tarp juodųjų orkų ir delfinų,
asilų ir zebrų, baltųjų meškų ir grizlių, liūtų ir tigrų.
Dauguma šių hibridų gali turėti vaisingus palikuonis.
Kai Darvinas nuvyko į Galapagus, jis surinko informaciją apie kikilius;
ieškojo pakitimų, atsirandančių laikui bėgant.
Tik daug vėliau mąstydamas apie tai, jis suprato,
kad kikiliai, kuriuos ten matė, beveik neabejotinai
kilo iš kikilių, gyvenančių žemyne.
Bet tai tik kikilių variacijos.
Šiandien mes žinome, kad dauguma jų gali daugintis tarpusavyje;
taigi nereikėtų jų net laikyti skirtingomis rūšimis.
Todėl tai nėra pavyzdys evoliucijos, vedančios nuo mikrobų iki žmonijos.
Pagrindinė Darvino idėja buvo pavaizduota gyvybės medžio diagramoje,
tai yra, kad visos gyvos būtybės atsirado iš vieno bendro protėvio.
Bet idėja, kurios laikomės mes, kreacionistai,
yra tai, kad visi esami gyviai yra kilę iš pirminių rūšių,
ne iš vienos, bet iš daugelio pirminių rūšių, kurios buvo sukurtos,
o jau po to prisitaikė ir specializavosi, ir taip atsirado tai, ką matome šiandien.
Taigi, vietoje medžio kreacionistų diagrama panašesnė į sodą,
kuriame kiekvienas medis yra viena pirminė rūšis,
o medžio šakos tai rūšys, kurias matome šiandieną.
Ir prisitaikymas, ir natūrali atranka dalyvauja šiame procese.
Aš manau, kad gamta buvo sukurta su galimybe keistis,
prisitaikant prie sąlygų, į kurias patenka gyvi organizmai.
Mes matome labai didelį variacijų potencialą gamtoje, tačiau tikrų naujovių čia nėra.
Žmonės kalba apie skirtingas rūšis ir specializaciją gamtoje;
tai yra tai, ką galime matyti vykstant.
Bet tai ne tas pats dalykas kaip
naujų struktūrų ar naujos informacijos sukūrimas. Aš nematau to vykstant.
Įsivaizduokime organizmą, turintį visą genų komplektą.
Po kurio laiko, organizmui patekus į tam tikrą
aplinką, dalis genų bus prarasta.
O, atsidūręs kitoje aplinkoje su kitomis aplinkos sąlygomis,
organizmas gali prarasti kitą genų dalį.
Nors mutacijos kartais gali sukurti naujas savybes,
bet dažniausiai jos tik naikina esamas savybes ir genetinę informaciją.
Taigi, kai Afrikoje atsirado nauja savybė, vadinama pjautuvine anemija,
ji padėjo žmonėms išgyventi maliarines infekcijas. Tai buvo nauja savybė.
Bet ji atsirado sugadinus hemoglobino geną.
Taip yra ir su daugeliu bakterijų atsparumo antibiotikams pavyzdžių,
jie atsiranda dėl genų, atsakingų už medžiagų patekimą į bakteriją, gedimų.
Bakterijos išlikimo priežastis šiuo atveju yra tai,
kad medžiagų transportavimo genas yra sugedęs, nuodai negali patekti į vidų.
Daug lengviau ką nors sugadinti, negu sukurti kažką naujo.
Natūrali atranka plius mutacijos kaip tik veikia priešinga kryptimi negu reikia evoliucijai.
Tad kyla klausimas: Kaipgi tada evoliucija vyksta?
Aš manau, kad genetika yra pats galingiausias argumentas prieš evoliuciją.
O to priežastis, jei pažvelgsime į organizmų genus,
jie perduodami iš kartos į kartą.
Bet pakitimai, kuriuos matome, mutacijos, tik ardo genus.
Ką daro biologija? Tiria genetiką,
genetinę informaciją ir jos perdavimą,
genetinės informacijos kontrolę. O mano ekspertizės laukas biotechnologija,
tiria kaip šią informaciją modifikuoti, kad sukurtume kažką naujo.
Darvinizmas su tuo neturi nieko bendro. Atsitiktiniai procesai nieko neduoda.
Atsitiktinumai negali konkuruoti su intelektu suprantant gamtą.
Man teko organizuoti simpoziumą Kornelio universitete,
kurio tema buvo biologinė informacija.
Visi mokslininkai sutarė dėl vieno
kad informacija yra kertinis akmuo suprasti, kas yra gyvybė.
Informacija tam tikra prasme ir yra tai, kas padaro gyvybę gyvybe.
Aš nekalbu apie informaciją tik kaip apie duomenis.
Kalbu apie informacinius tinklus, ląstelės ryšių tinklus.
Viena iš labiausiai stebinančių informacijos perdavimo sistemų ląstelėje
yra sistema, kuri padeda baltymus užkoduoti ir atkoduoti DNR grandinėlėse.
Matome ilgas, trapias ir lipnias DNR stygas.
Nuostabus mechanizmas, vadinamas RNR polimeraze, čiuoždamas žemyn grandinėle,
išskleidžia spiralę ir nukopijuoja DNR į kitą molekulę, vadinamą RNR.
RNR naudoja šiek tiek kitokį kodą. Ji vis dar turi keturias raides kaip ir DNR,
bet vietoje A, C, G ir T, naudoja A, C, G ir U.
Po to RNR palieka branduolį ir prie jos prisitvirtina dar vienas nuostabus mechanizmas.
Jis vadinamas ribosoma ir yra atsakingas už vertimą
iš RNR kalbos su keturių raidžių kodu
į baltymų kalbą, sudarytą iš dvidešimt skirtingų amino rūgščių.
Trys bazės, esančios transportuojančios RNR apačioje, atitinka tris raidžių grupes ant informacinės RNR.
Kitame gale yra amino rūgštys, kurios atsiskiria nuo transportinės RNR
kai tik prisijungia prie augančios baltymo gijos.
Tačiau procesas nėra baigtas, nes daugumai baltymų reikia padėti tinkamai susilankstyti.
Šiame procese padeda mažos molekulės, vadinamos šaperonais.
Jos prisitvirtina ir saugo nesulankstytą baltymą, kol jis transportuojamas
iki arbūzo formos molekulės, vadinamos šaperoninu,
kuris ir sulanksto baltymą į jo galutinę formą.
Nuo DNR iki baltymo yra neįtikėtinai sudėtingas procesas, kuriame dalyvauja tikslūs ir
sudėtingi mechanizmai, kad išverstų dvi visiškai nesusijusias kalbas,
linijinį DNR pasaulio kodą į trimatį baltymų pasaulio kodą.
Jei pažvelgsime į šiuos sudėtingus mechanizmus ir į šiuos kodus genomuose,
ir į tai, kaip viskas kartu veikia, į operacines sistemas ląstelėse,
tada labai sunku atmesti, jog už viso to nestovi protas.
Ir tai, manau, yra tai, ką kreacionistai mato šiose sistemose.
Kaip šie neįtikėtini ryšių tinklai,
esantys net ir paprasčiausioje ląstelėje, atsirado?
Tam reikia trijų dalykų. Pirmiausia reikalinga kalba.
Neįmanoma net įsivaizduoti komunikacijų sistemos, kol nėra kalbos,
nes ląstelėje yra informacijos siuntėjai ir jos gavėjai.
Antra, reikalingi komunikacijų kanalai arba tinklai.
Tai truputį panašu į įrangą, teikiančią internetą.
Trečia, reikalinga informacija, turinti prasmę,
kuri išverčiama į kalbą ir
siunčiama per komunikacijų kanalus.
Ląstelės funkcionavimas yra neatsiejamas nuo informacijos.
Ar žinojote, kad ląstelėje yra paštas?
Specialiai tam egzistuoja molekulės, vadinamos kinezinais.
Jie yra atsakingi už paketų pristatymą į skirtingas ląstelės dalis.
Savo kelionės metu jie keliauja į iš anksto paskirtas vietas.
Jeigu neegzistuotų tokia adresavimo sistema, ląstelė netgi negalėtų dirbti.
Informacija, komunikacija ir kalba.
Tai nėra materialūs subjektai. Jie atsiranda proto dėka
ir vienas kitą apibrėžia. Tad negali būti vieno be kito.
Visi trys turi atsirasti tuo pačiu metu.
Informacija genome yra kur kas sudėtingesnė, negu mes iš pradžių manėme.
Faktiškai, genome yra keletas pakopų, keletas informacijos dimensijų.
Pirmiausia vienmatė DNR grandinėlė.
Antra didžiulis dvimatis sąveikos tarp
skirtingų genomų tinklas.
Toliau yra DNR, susisukusi į trimatę formą,
kuri keičia formą ketvirtame matmenyje laike.
Bet viskas dar sudėtingiau. Dabar jau žinome, kad
dauguma genomų vienu metu užkoduoja daugiau nei vieną pranešimą.
Persidengiančių kodų beveik neįmanoma patobulinti,
nes jei patobulini vieną kodą, tu
sugadini ar sutrikdai kurį nors kitą.
Sakydamas persidengiantys kodai, turiu omenyje tai, kad
ta pati DNR seka turi daugiau nei vieną pranešimą,
ir šiandieną tai yra labai gerai žinoma.
Dauguma šių persidengiančių kodų randami vadinamojoje šiukšlinėje DNR.
Kadangi tik 2 procentai genomo panaudojami baltymams koduoti,
prieš keletą dešimtmečių mokslininkai nusprendė, kad likusi dalis nėra svarbi,
kad tai tik per evoliucijos raidą likusios šiukšlės.
Bet dabar jau žinome, kad toks požiūris buvo labai naivus,
nes, kaip parodė genomikos srityje įvykusi revoliucija,
šios baltymų nekoduojančios genomo dalys yra labai aktyvios.
Jos aktyvios ne kuriant baltymus, bet kažką panašaus į DNR, tai yra RNR molekules,
kurios yra ląstelės darbiniai arkliukai,
dalyvaujantys baltymų gamybos etapuose.
Šiukšlinė DNR taip pat turi ir daug kitų kodų,
kurie naudojami įvairioms vidinėms ląstelės funkcijoms kontroliuoti.
Taigi daugelis mokslininkų dabar supranta,
kad šiukšlinės DNR paradigma buvo visiškai neteisinga,
ir bus įrašyta į istoriją kaip viena iš didžiausių mokslo klaidų.
O prie to privedė ideologinis įsipareigojimas darvinizmo idėjai.
Panašiai yra ir su mitu, kad žmogaus
ir šimpanzės genomai yra 98% panašūs.
Šis skaičius vis mažėja, kuo daugiau sužinome apie genetiką.
Dabar jis yra kur kas mažesnis negu anksčiau.
Tačiau skaičiai iš tiesų nėra svarbūs, nes ir žmonės,
ir šimpanzės yra panašūs. Mes panašiai elgiamės,
gyvename tokioje pačioje aplinkoje, valgome tokį patį maistą.
Taigi ir kreacionistai, ir evoliucionistai numato, kad mes būsime panašūs genetiškai.
Kreacionistai tiesiog mano, kad taip yra dėl bendro sukūrimo, o ne dėl bendro protėvio.
Be to, stebina tai, kokie mes, žmonės, visi esame panašūs genetiškai.
Jeigu atmestume tokias nesenas mutacijas kaip pjautuvinė anemija
ar paveldimas aklumas bei panašius blogus dalykus,
būtų galima visą pasaulio žmonių genetinę įvairovę
suvesti į vieną pirmapradę porą.
Bet egzistuoja problema, ir visiškai nesvarbu, ar žiūrėsime
į žmogaus genomą, ar šimpanzės genomą, ar kitus genomus.
O problema yra ta, kad informacija degraduoja ir
kiekvienoje populiacijoje iš kartos į kartą daugėja mutacijų.
Pastaruosius trylika metų studijuoju genetinę entropiją
tai labai gili problema
plačiai pripažinta genetikų.
Ši problema pasireiškia tuo, kad blogos mutacijos kaupiasi žmogaus genome.
Geriausia tai pavaizduoti asmeniniu lygmeniu.
Jūsų arba mano kūne kiekvieną kartą ląstelei pasidalijus įvyksta apie tris mutacijas.
Tai ir yra mūsų mirties priežastis.
Taigi priežastis, dėl kurios mes senstame ir mūsų organizmas
pradeda gesti yra šis mutacijų procesas,
kurio metu blogos mutacijos kaupiasi mūsų genome.
Todėl ir egzistuoja gyvenimo trukmės riba.
Tačiau yra dar blogiau.
Ir taip žinome, kad esame mirtingi,
bet mes perduodame tam tikrą dalį mutacijų savo vaikams,
o jie prideda prie jų daugiau mutacijų ir jas perduoda savo vaikams,
o šie, pridėdami savų mutacijų, perduoda jas kitai kartai.
Taigi tai ne tik atskiro žmogaus, bet visos žmonių rasės problema.
Žvelgiant į tai logiškai, žmonija turėtų ne evoliucionuoti, bet išsigimti.
Iš esmės žmonija degraduoja; žmogaus genomas rūdija panašiai kaip automobilis.
Ar gali natūrali atranka išspręsti šią problemą?
Ne. Įsivaizduokite
kambarį, pilną žmonių.
Dabar sunaikinkime tik tuos, kurie turi pačias blogiausias ar akivaizdžiausias mutacijas.
Kas liko?
Kambarys pusiau užpildytas žmonių, kurie vis tiek turi nuo 60 iki 100 daugiau mutacijų negu jų tėvai.
Taigi, jeigu kiekvienas žmogus yra mutantas
ir jeigu kiekviena karta yra daugiau mutavusi nei ankstesnė,
tai viskas, ką natūrali atranka gali padaryti, tai sulėtinti degradaciją,
sunaikindama pačius prasčiausius.
Bet ji nesustabdo mutacijų kaupimosi populiacijoje laikui bėgant.
Genetinė entropija yra gili problema.
Gili ne tik todėl, kad tiesiogiai paveikia mus,
mūsų vaikus ir anūkus,
bet ir todėl, kad yra mirtina.
Absoliučiai mirtina genetinės evoliucijos teorijai.
Nes tai reiškia, kad viskas blogėja, o ne gerėja.
Visi šiuolaikinio mokslo įrodymai rodo į irimą
ir nykimą to, kas pačioje pradžioje buvo gerai suprojektuota,
kitaip tariant, gera informacija tampa vis blogesnė.
Bet iš kur tada atsirado gera informacija?
Kaip prasidėjo gyvybė?
Netgi pagal evoliucionistinį scenarijų pirmoji
ląstelė turėtų būti siaubingai sudėtinga.
Bendroji evoliucijos teorija teigia, kad visi gyvi padarai atsirado iš vienos ląstelės,
o toji ląstelė atsirado iš kažko panašaus į pirmapradę sriubą.
Man, kaip chemikui, didžiausia evoliucijos problema yra
pirmosios gyvybės atsiradimas iš negyvų chemikalų.
Tai dažnai vadinama chemine evoliucija.
Dauguma žmonių yra girdėję apie Milerio ir Urėjaus eksperimentą,
nes apie jį iki šiol rašoma vadovėliuose.
Jie norėjo sužinoti, ar įmanoma gauti organines molekules iš neorganinių pirmtakų. Tad jie
paėmė keletą paprastų chemikalų ir perleido juos per kamerą su elektros išlydžiu.
Dauguma produktų, kuriuos jie gavo, buvo nieko daugiau kaip tik ruda derva,
nes atsitiktinės cheminės reakcijos pagamino atsitiktines molekules.
Taip, jie rado keletą amino rūgščių, bet tai buvo kairinių ir dešininių amino rūgščių mišinys.
Bet nerado konkrečių amino rūgščių, kurios yra gyvybiškai svarbios.
Jie nerado nukleotidų, nerado jokių didelių biomolekulių.
Norint gauti gyvą organizmą, reikia daug milžiniškų molekulių,
o tai reiškia, kad mažos molekulės turi susijungti į dideles.
Problema ta, kad chemikalai tokiu būdu nereaguoja.
Visos mano chemijos žinios rodo, kad reakcijos vyksta priešingai
nei reikia, kad gauti gyvybę iš negyvų cheminių elementų.
Bet kuris chemikas, bandantis atlikti tokią reakciją, nevykdytų jos su vandeniu,
nes vanduo turi savybę pakreipti reakciją
į atvirkščią pusę, tai yra mažų molekulių link.
Vis dėlto pirmykštėje sriuboje neišvengiamai būtų buvę daugybė vandens.
Taigi tai yra paskutinė vieta, kurioje tikras chemikas bandytų gaminti baltymus ar DNR.
Dar viena cheminės evoliucijos problema yra vadinama chirališkumo problema.
Baltymus sudarančios amino rūgštys ir DNR sudarantys angliavandeniai būna
dviejų veidrodinių formų, panašiai kaip kairė ir dešinė rankos.
Bet visos amino rūgštys, esančios mūsų kūnuose, yra kairinės,
o visi angliavandeniai, esantys mūsų DNR dešininiai.
Bet pirmapradėje sriuboje ir kairinių, ir dešininių molekulių skaičius būtų vienodas,
o procesas, norint gauti tik vienos krypties molekulių mišinį, yra sudėtingas.
Pirmapradėje sriuboje tokių technologijų negalėjo būti,
taigi ji nėra tinkama terpė gyvybei atsirasti.
Vienas populiariausių gyvybės atsiradimo scenarijų vadinamas RNR pasauliu.
Šios hipotezės šalininkai įsivaizduoja vandenyną ar ežerą, pilną RNR molekulių,
kurios sugeba save padauginti, ir
taip po truputį evoliucionuoja į pirmąjį besidauginantį organizmą.
RNR pasaulis yra desperatiškas graibymasis už šiaudo
ir visiškai nemoksliškas.
Neegzistuoja tokia RNR, kuri be baltymo pagalbos
galėtų padaryti savo kopiją iš atskirų elementų.
Tad evoliucionistams teigti, kad RNR pasaulis yra įmanomas, paprasčiausiai nesąžininga.
Situaciją pablogina dar vienas faktas RNR yra dar nestabilesnė nei DNR.
Kiekvieną dieną jūsų ląstelėse įvyksta apie milijoną DNR gedimų.
Daugelį jų sutaiso neįtikėtinai
sudėtingos ir nuostabios ląstelėje esančios remontavimo sistemos.
Bet jei RNR yra nestabilesnė už DNR,
o DNR reikia išskirtinių remonto sistemų, kad per ilgesnį laiką nesugriūtų,
tai kaip RNR pasaulis gali būti tikėtinas?
Be viso to, struktūriniai RNR elementai yra sudaryti iš trijų komponentų:
angliavandenio, bazės ir fosfato.
Natūraliomis sąlygomis šie komponentai nesijungia į nukleotidus, reikalingus RNR suformuoti.
Taigi, nuo pat pradžių kyla problema,
kaip gauti struktūrinius RNR elementus.
Be viso to, ir patys struktūrinių elementų komponentai yra labai nestabilūs;
ribozė ir bazė labai greitai suyra.
Fermentai taip pat reikalingi ląstelei kaip katalizatoriai,
kadangi RNR, nors ir labai ribotai, gali tai atlikti,
tai ir yra priežastis, dėl kurios evoliucionistai remiasi šia RNR pasaulio idėja.
Tačiau iš tikrųjų gyvose ląstelėse daugiausiai darbo atlieka baltyminiai fermentai.
Taigi gyvybė kažkokiu būdu turėjo pereiti nuo RNR fermentų, kurių buvimui
yra labai mažai įrodymų, prie šių nuostabių baltyminių fermentų.
Kaip ir kada tai įvyko?
Fermentas yra molekulė-katalizatorius,
kuris padeda cheminei reakcijai įvykti daug greičiau, pats proceso metu nesuirdamas.
Egzistuoja labai svarbūs fermentai, būtini gyvybei,
kurie pagreitina reakciją dešimt aštuonioliktame laipsnyje kartų.
Tai reiškia, kad reakcija, kuri gyvuose organizmuose įvyksta per šimtąją sekundės dalį,
užtruktų milijonus ar milijardus metų be fermento.
Taigi šie fermentai yra būtini gyvybei egzistuoti.
Jei natūrali atranka negali paaiškinti šių fermentų atsiradimo,
tai viskas, ką evoliucionistai turi, yra atsitiktinumas. Ar gali atsitiktinumas tai atlikti?
Netgi pats paprasčiausias gyvas organizmas
tam, kad gyventų, turėtų savyje talpinti apie 350 fermentų.
O fermentai yra sudaryti iš labai tikslios amino rūgščių sekos.
Būkime dosnūs evoliucionistams
ir padarykime prielaidą, kad tik dešimt amino rūgščių kiekviename fermente turi būti griežtai apibrėžtoje sekoje.
Dabar paskaičiuokime tikimybę atsitiktinio 350 fermentų susidarymo,
iš kurių kiekviename turi būti griežtai apibrėžta, tik dešimties amino rūgščių seka.
Gauname tikimybę, lygią penkių tūkstančių skaičių PIN kodo atspėjimui iš pirmo karto.
Net keturių skaitmenų PIN kodas jūsų banko kortelėje laikomas pakankama apsauga,
ir jeigu kas nors jį atspėtų, banke jums pasakytų,
kad jūs palikote savo PIN kodą matomoje vietoje.
Tai negalėjo įvykti atsitiktinai, tad juo labiau su penkių tūkstančių PIN kodu.
Jo tikrai neatspės atsitiktinai.
Čia kyla sena problema: kas pirmiau višta ar kiaušinis,
nes tam, kad perskaitytume informaciją, esančią DNR, reikalingi fermentai.
Bet instrukcijos, kaip tuos fermentus pagaminti, įrašytos į DNR,
ir jų negalima perskaityti be fermentų.
Taigi, kas atsirado pirmiau fermentai ar DNR?
Dauguma ląstelės procesų, įskaitant DNR replikaciją ir baltymų sintezę,
naudoja ATP molekulės energiją,
o ATP sintezės variklis yra vienas iš visatos stebuklų.
Tai mažas elektros variklis, reikalingas viskam, kas gyva.
Šis variklis naudoja protonus generuoti sukimuisi,
o šį sukimąsi panaudoja tam, kad sujungtų ADP molekules su fosfatų molekulėmis,
taip sukurdamas ATP arba kitaip adenozintrifosfatą.
Visa gyvybė remiasi ATP; ją vadina energetine ląstelės valiuta.
Jūsų kūnas kiekvieną dieną pagamina ATP kiekį, lygų jūsų svoriui.
Šis variklis veikia beveik 100% efektyvumu.
ATP yra sudėtinga ir chemiškai aktyvi molekulė, nerandama negyvose sistemose,
be kurios gyvybė negalėtų egzistuoti.
Tad kaipgi pirmoji gyvybė nusprendė naudoti ATP molekulę energijai gauti,
ir iš kur šią molekulę gavo dar prieš galėdama ją pasigaminti?
Nepakanka prisigalvoti scenarijų, kuriuose
galiu įsivaizduoti spontaniškai atsirandančius biochemikalus.
Gyvybė nėra tik biocheminės medžiagos.
Galite turėti visas norimas biochemines medžiagas, bet tai nesuteiks jums gyvybės.
Jūs galite turėti visas norimas amino rūgštis, visus norimus baltymus,
į sriubą pridėti RNR, dar pridėti DNR
ir netgi membranų.
Bet visa tai niekada nesusijungs į darnią, tvarkingai surinktą ląstelę,
ir, netgi jeigu galėtų, jūs vis tiek nebūsite net priartėję prie gyvybės sukūrimo,
nes neįvedėte informacijos į šias molekules.
Pagalvokite apie informaciją, esančią knygose, kuri užrašyta ant popieriaus rašalo molekulėmis.
Informacija neatsirado iš rašalo molekulių.
Galite pripilti rašalo ant popieriaus, bet iš to negausite knygos,
nes informacija knygose yra rezultatas veikiančio proto,
kuris tvarkingai sudėliojo rašalo molekules į raides ir žodžius, sakinius bei pastraipas.
Pavyzdžiui, pati paprasčiausia gyva ląstelė mikoplazma
turi apie 600000 raidžių informacijos.
Tai panašu į abėcėlę, raidės pačios iš savęs nieko nesako.
Jos turi būti teisingai surikiuotos, o tekstas interpretuojamas.
Tai ir vyksta gyvų būtybių ląstelėse.
Matote, pačioje chemijoje nėra nieko, kas galėtų
į molekulę patalpinti kokią nors užkoduotą informaciją.
Netgi jeigu pirmapradėje sriuboje susiformuotų nukleotidai
ir netgi jeigu jiems pavyktų susijungti į grandinėlę,
tai viso labo būtų tik atsitiktinių raidžių seka.
Jeigu palauktume labai ilgą laiko tarpą ir visiškai atsitiktinai
susidarytų eilutė su suprantama instrukcija,
netgi tada tai būtų tik viena aiški žinutė atsitiktinių žinučių jūroje.
Tai priešinga tam, ko reikia gyvybei egzistuoti.
Gyvybei reikia labai daug informacijos, kuri būtų griežtai kontroliuojama
ir apsaugota, taip pat galimybės būti kopijuojamai ir sutvarkomai, kai atsiranda klaidos.
Ir visa tai jau turi būti pirmojoje gyvybėje.
Kai DNR buvo pirmą kartą iššifruota,
mokslininkai pradėjo ieškoti pačios paprasčiausios gyvos ląstelės.
Jie įsivaizdavo, kad galbūt tokia ląstelė galėtų būti sudaryta iš poros šimtų baltymų.
Šiandien jau žinome, kad tas skaičius yra per keturis šimtus,
ir netgi vieno iš šių baltymų atsiradimas kokiu nors atsitiktiniu būdu
yra neįmanomas.
Net turint visą visatos laiką ir net jeigu kiekvienas visatos atomas būtų eksperimentas
kiekvienoje įmanomoje molekulės vibracijoje per visus šiuos tariamus milijardus metų,
jūs vis tiek negautumėte nė vieno baltymo, jau nekalbant apie šimtus ir nekalbant apie DNR,
kuri juos koduotų.
Gyvybės atsiradimo natūralių procesų būdu idėja yra absurdiška,
visiškai absurdiška.
Daugelis evoliucionistų tvirtina, kad gyvybės kilmė nėra evoliucijos dalis. Bet palaukit...
Jie tiki, kad visi gyvi organizmai kilo iš vienos ląstelės,
kuri atsirado iš pirmapradės sriubos.
Tad jie privalo turėti teoriją apie tai, kaip iš negyvų chemikalų atsirado gyvybė,
nes kitu atveju materializmo filosofija sugriūva.
Evoliucionistų tikėjimas chemine evoliucija
nėra grįstas moksliniais įrodymais, bet aklu tikėjimu;
jie tiesiog priversti tikėti stebuklais,
nes negali remtis tikra chemija.
Evoliucionistai dažnai kaltina kreacionistus tikint Dievo spragas.
Jie teigia, kad kai mes susiduriame su kokiu nors procesu, kurio negalime paaiškinti,
pradedame teisintis, kad Dievas tiesiog taip padarė.
Tačiau labai dažnai, kai jie susiduria su neatsakomu klausimu,
pavyzdžiui, gyvybės kilmės problema,
evoliucionistai griebiasi savo pačių Darvino spragų.
Viskas, ką mes žinome apie chemiją,
genetiką, statistiką ir informacijos teoriją,
liudija prieš bet kokią idėją, kad gyva kilo iš negyvo.
Bet evoliucionistai privalo tikėti, kad mokslo dėsniai buvo sulaužyti
tam, kad gyvybė atsirastų iš negyvų chemikalų.
Man tai panašu į religiją.
Manau, kad vienas didžiausių iššūkių evoliucijai yra pirmosios gyvybės kilmė;
gyvybės, kuri tariamai atsirado iš cheminės sriubos.
Mokslininkai dešimtmečiais bando tai padaryti savo laboratorijose,
bet jiems nepavyko,
nepaisant viso laiko, kurį jie turėjo, ir visos puikios įrangos, kurią naudojo.
Aš manau, kad tai yra labai svarūs įrodymai, jog gyvybė negali išsivystyti iš cheminės sriubos.
Daug evoliucionistų pripažįsta, kad gyvybės atsiradimas iš negyvų
chemikalų yra didelė problema gyvybės egzistavimui žemėje paaiškinti.
Taigi jie iškėlė idėją, kad galbūt gyvybė į žemę papuolė iš išorės.
Ši hipotezė vadinama panspermija.
Yra dvi šios idėjos versijos: pirma nevaldoma,
kuri teigia, kad cheminė evoliucija įvyko kažkur kitur,
paskui kažkokiu natūraliu būdu buvo pasėta žemėje.
Tačiau tai neišsprendžia gyvybės atsiradimo iš negyvų elementų problemos,
bet tik nukelia ją į nežinomybę.
Iš tikrųjų problema nukeliama už mokslo ribų.
Kitaip tariant, tai Darvino spragų teorija, o ne mokslas.
Antroji idėja vadinama valdoma panspermija,
kuri teigia, kad protingi ateiviai iš kosmoso pasėjo gyvybę žemėje.
Fransis Krikas, vienas iš DNR atradėjų,
pritaria mokslininkams, kurie suprato, kad DNR negalėjo atsirasti pati savaime.
Todėl jis, kaip ir kiti mokslininkai, įsivaizduoja, kad
protingi gyviai iš kosmoso atnešė gyvybę į žemę.
Jie mano, jog ši idėja yra kur kas patikimesnė nei savaiminis gyvybės atsiradimas.
Evoliucionistai, kurie apeliuoja į valdomą panspermiją,
tyliai pripažįsta, kad gyvybė buvo sukurta proto.
Vienintelis skirtumas jų dizaineris yra ateivis, o ne biblinis Dievas.
Žinoma, tai jiems labai patogu,
nes biblinis Dievas turi tvirtus moralinius reikalavimus, o ateiviai ne.
Taigi jie pripažįsta visus kūrėjo hipotezės privalomumus, be jokių moralinių pareigų jam.
Tyrinėti gyvybės kilmę yra kvaila,
turint visas šiuolaikines žinias apie
pačias paprasčiausias gyvas ląsteles ir tai, ko reikia jų gyvavimui.
Neseniai dalyvavau susitikime, kuriame mokslininkas,
tyrinėjantis gyvybės atsiradimą, pasakojo apie savo tyrimus,
o profesorius, sėdintis šalia manęs, man sušnibždėjo:
Ką visa tai turi bendro su mokslu?
Visi šie kilmės tyrinėjimai turi daugiau bendro su istorija o ne mokslu.
Teigiama, kad visą evoliucijos žemėje istoriją galima pamatyti fosilijose.
Tačiau nė vienose uolienose nerandama jokių pirmapradės sriubos egzistavimo pėdsakų.
Jeigu cheminė evoliucija vyko milijonus metų
ir jeigu uolienos susidaro lėtai, ir fosilijos kaupiasi iš lėto,
tai to pėdsakus mes turėtume rasti fosilijose.
Panašu, kad daugybė žmonių tiki, jog fosilijų formavimasis trunka labai ilgai,
tūkstančius ar milijonus metų.
Tačiau iš tiesų fosilijos egzistavimas yra
įrodymas, kad kažkas atsitiko labai greitai.
Kai organizmas miršta, įvairūs aplinkos veiksniai pradeda jį naikinti.
Tokie, kaip oro sąlygos, erozija,
maitėdos ir kiti gyvūnai, kurie jį sudrasko.
Bet jeigu iškart po organizmo mirties jis uždengiamas nuosėdomis
ir apsaugomas nuo aplinkos poveikio, tada gali prasidėti suakmenėjimo procesas.
Iš šiuolaikinių pavyzdžių mes matome,
kad kaulų ar kiautų suakmenėjimas
gali įvykti labai greitai, per kelis mėnesius.
Kadangi žinome, kad suakmenėjimas turi vykti greitai, jog išvis galėtų susiformuoti fosilijos,
vadinasi, galime daryti išvadą, kad uolienos, kuriose jos randamos,
taip pat turėjo susiformuoti greitai.
Taigi kreacionistai, tiriantys žemės geologinius aukštus,
gali sutarti su savo kolegomis evoliucionistais dėl tam tikrų dalykų,
dėl fosilijų susidarymo eiliškumo.
Bet dėl ko mes nesutariame su jais, tai amžiai,
kuriuos jie priskiria uolienoms,
o ne su jų išsidėstymo tvarka.
Čarlzas Darvinas sakė, kad randamos fosilijos parodys evoliuciją,
bet iš tikrųjų tuo metu jos to nerodė,
o Darvinas prognozavo kad parodys,
bet, taip ir neparodė.
Prognozė, kurią jis suformavo, iki šiol nėra patvirtinta tyrinėjimų.
Mes radome milijonus fosilijų, bet nerandame
tolygaus laipsniško vienos rūšies kitimo į kitą,
ir tai iš tiesų yra didelė visos evoliucijos idėjos problema.
Skirtumai tarp gyvūnų, esančių aukštoje pagal hierarchiją taksonominėje kategorijoje,
pavyzdžiui, tipo kategorijoje,
turėtų būti tie skirtumai, kurie pateiktų geriausius evoliucinių perėjimų pavyzdžius.
Nes reikia daugiau perėjimų tam, kad
nuo kažko panašaus į medūzą atsiskirtų kas nors panašaus į nariuotakojį, pavyzdžiui, omaras.
Būtent skirtumai tarp gyvūnų, esančių aukštai pagal taksonominę kategoriją,
turi mažiausiai pagrįstų įrodymų Darvino evoliucijos naudai.
Viena iš sunkiausiai išsprendžiamų paleontologijos problemų buvo iškelta paties Darvino.
Kai Darvinas rašė knygą "Rūšių atsiradimas", jis žinojo apie grupę fosilijų,
esančių geologinio aukšto, vadinamo Kambru, apačioje.
Kadangi Darvinas tikėjo, kad visi gyviai turėjo bendrus protėvius,
jis manė, kad gyviai Kambro aukšte, privalo
turėti protėvius, esančius uolienose žemiau jų.
Kad geriau suprastume vadinamą Kambro sprogimą, įsivaizduokime žemės istoriją kaip amerikietiško futbolo lauką.
Žemės atsiradimo pradžia viename lauko gale,
pagal evoliucijos sistemą tai yra 4,5 milijardo metų,
o dabartis kitame lauko gale.
Kambras prasideda netoli lauko pabaigos,
apie 11 metrų nuo lauko vidurio, ir tęsiasi beveik metrą.
Tačiau pats Kambro sprogimas, kuriame mes pirmą kartą aptinkame
įvairius gyvūnus su labai skirtingomis kūnų struktūromis,
rimtais skirtumais tipo kategorijoje,
įvyksta tik dešimties centimetrų plotelyje,
tai netgi ne metras.
Šiuose dešimtyje centimetrų, vaizduojančiuose Kambro
sprogimą, nors tai yra labai trumpas laiko tarpas geologijoje,
pirmą kartą pasirodo tokie vienas nuo kito besiskiriantys gyvūnai,
kaip moliuskai ir medūzos.
Šie didžiuliai anatominiai skirtumai, kaip teigiama, atsirado per panašų laiko tarpą,
per kurį pagal evoliucionistų tvirtinimus
iš bendro protėvio kilo žmonės ir gorilos.
Tai yra mažas anatominis skirtumas, palyginti su didžiuliais viso organizmo lygio
skirtumais, kuriuos pirmą kartą matome atsirandant Kambre.
Bet žinote, nėra jokių Kambro faunos pirmtakų prekambro uolienose.
Prekambras tariamai apima apie pora milijardų metų, tačiau
jame nerandame nieko daugiau kaip tik mėlynųjų ir žaliųjų dumblių ir bakterijų
bei galbūt dar keletą organizmų vėlyvajame prekambre.
Vienas paaiškinimas, kurį dažnai girdime, kad galbūt Kambro faunos protėviai
buvo minkštakūniai, todėl jų liekanos nesuakmenėjo.
Darvinas savo knygoje "Rūšių atsiradimas" rašė:
Joks visiškai minkštas organizmas negali būti išsaugotas.
Bet tai yra nesąmonė, net jis pats žinojo
apie suakmenėjusias smėlio bangeles ir lietaus lašus, išsaugotus uolienose.
O šiandien tarp rastų fosilijų matome suakmenėjusių medūzų ir kirminų.
Kambro sprogimas yra stiprus įrodymas prieš evoliucines prognozes,
bei kartu atitinka kreacionistų lūkesčius dėl fosilijų.
Jei Nojaus tvanas sukūrė daugumą mūsų fosilijų ir nuosėdinių uolienų,
tada mes tikėtumėmės, kad tvanui prasidėjus
vandenyne ir judant sausumos link,
jis pagriebtų su savimi jūrines ekosistemas,
palaidotų jas po nuosėdomis, kartu užnešdamas
ant sausumos, o ten visa tai suakmenėtų ir taptų nuosėdinėmis uolienomis.
Įdomus Kambro sprogimo dalykas yra tai,
kad kai pažvelgiame į pirmus dešimt centimetrų,
kuriuose atsiranda visi šie skirtingi gyvūnų tipai,
mes matome sudėtingą ir išbaigtą ekosistemą.
Tai nėra vieno organizmo atsiradimas,
vėliau kito, o dar vėliau dar vieno.
Tai visas organizmų rinkinys, buvęs vienoje vietoje,
po to katastrofiškai palaidotas, o jų palaikai užnešti ant sausumos.
Viena iš pagrindinių fosilijų savybių jų staigus atsiradimas.
Nėra pereinamųjų rūšių, vedančių prie
pirmo konkrečios rūšies gyvūno atsiradimo.
Kita savybė: fosilijos iš esmės išlieka nepakitusios savo rūšių rėmuose.
Gali būti šiek tiek variacijų, bet jos mažos,
palyginti su tuo, ko mes turėtume tikėtis, jeigu evoliucijos būdu amebos tapo žmonėmis.
Evoliucionistai argumentuoja, kad fosilijų sąrašas vis dar neišbaigtas,
tačiau tai jau nebėra pakankamas argumentas,
nes mes turime milijonus rastų fosilijų.
Kuo daugiau fosilijų randame, tuo aiškiau darosi, kad pereinamųjų rūšių nėra.
Pereinamųjų rūšių, arba kitaip trūkstamų grandžių, idėja
buvo kalama žmonėms į galvas daugiau nei šimtą metų.
Dauguma ankstyvųjų radinių, pavyzdžiui, Pildtauno žmogus ir Nebraskos žmogus,
neatlaikė laiko išbandymo.
Ir šiandien taip pat yra daug kandidatų,
bet dauguma jų atitinka tai, ką kreacionistai
vadintų variacijomis rūšių viduje
Kaip pavyzdžius paimsiu tris fosilijas, kurios buvo įžymios pastaruosius dešimt metų.
Tai yra Ida, kuri aiškiai buvo lemūras,
Puila, kuri neva turėtų būti ruonių protėvis,
bet atrodo taip pat, kaip mūsų dienų ūdra,
ir Tiktalikas, naudotas kaip lazda mušti kreacionistus per galvas.
Bet vėliau tam tikri evoliucionistai rado
keturkojo gyvūno pėdsakus Lenkijos uolienose,
kurios pačių evoliucionistų buvo datuotos kaip milijonus metų senesnės už Tiktaliką.
Taigi Tiktalikas ne tik nebuvo pereinamoji grandis,
bet dabar netgi nėra kandidato šiai trūkstamai grandžiai užimti.
Ką mes iš tikrųjų matome? Tai įrodymus kreacionistų sodui,
kuriame yra rūšies vidaus variacijos,
pavyzdžiui, įvairios arklių veislės.
Randamos arklių iškasenos labai gražiai atspindi idėją,
kad vieno sukurto arklio rūšis per ilgesnį laiką išsivystė į daugelį skirtingų veislių.
Dabar prie viso to pridėkime vadinamąsias gyvąsias fosilijas,
ir evoliucijos vaizdas tampa gana miglotas.
Tai fosilijos, kurioms, neva, milijonai metų,
tačiau yra nepaprastai panašios į savo tariamus palikuonis, gyvenančius dar ir šiandien.
Pasaginių krabų pagrindinė forma egzistuoja,
kaip teigiama, jau milijonus metų.
Tas pats su laumžirgiais, koelokantais ir daug kitų gyvių.
Taigi, jeigu visi šie gyviai nepasikeitė per milijonus metų, kurgi tada evoliucija?
Pagal evoliuciją jie išliko nepakitę tariamus penkis šimtus milijonų metų.
Taip pat matome medūzas, jūrų žvaigždes
ir įvairius kitus gyvius, kurie iš tikrųjų
yra tokie patys, kokius juos randame milijonų metų senumo fosilijose.
Ir per tą patį laiką kirminas pakito į jus ir mane,
jeigu tikėti evoliucija.
Nors pačios turimos fosilijos nerodo, kad taip įvyko.
Nemažai žmonių tvirtina, kad
galbūt gyvūnas yra puikiai prisitaikęs prie aplinkos, todėl jam keistis nereikėjo.
Bet tai yra kvaila. Turiu galvoje,
kad kai kurios iš šių rūšių išgyveno didžiulius klimato kaitos
epizodus ir žemės katastrofas, pavyzdžiui,
prieš 65 milijonus metų į žemę tariamai atsitrenkusį meteoritą, dėl kurio išmirė dinozaurai,
arba masinį Permo periodo pabaigos išmirimą, kurio metu tariamai išnyko apie 99 procentai visų rūšių.
Per visą žemės istoriją nebuvo
pastovios gyvenamosios aplinkos, todėl gyvūnai
privalėjo evoliucionuoti, kad prisitaikytų prie aplinkos ir išgyventų.
Tuo pačiu metu, kaip teigiama, evoliucionavo kitos rūšys, medžiojančios senąsias. Tad
kaip senosios galėjo likti tokios pačios, kai viskas aplink jas keitėsi?
Viena iš pagrindinių evoliucijos ikonų yra tariama žmogaus evoliucija iš į beždžionę panašios būtybės.
Bet aš nepažįstu nė vieno paleontologo, kuris šiandien galėtų nupiešti
sklandžią pereinamųjų rūšių seriją, mums rodytą praeitus dešimtmečius.
Šiandien žmonijos evoliuciniame medyje yra tiek daug tariamų rūšių,
kad net sunku visas ir išvardyti. Bet paimkime vieną iš populiariausių neandartalietį.
Iš pradžių jis buvo vaizduojamas kaip pusiau beždžionė,
tolimas giminaitis, tikras urvinis žmogus.
Bet mūsų dienomis viskas pasikeitė.
Įvairūs paleontologai pristato įrodymus, kad neandartaliečiai savo urvuose piešė,
atlikdavo laidojimo ceremonijas, guldydami mirusiuosius į saulėtekį atsuktomis galvomis,
gamino muzikos instrumentus, mokėjo išgauti ugnį,
ieškojo retų mineralų kosmetikai gaminti.
Tai visai ne tas neandartalietis, su kuriuo aš užaugau.
Dabar, vykstant genetikos revoliucijai,
mums pavyko rekonstruoti penkis ar šešis skirtingus neandartaliečių genomus.
Yra labai aiškių įrodymų, kad šiuolaikinis žmogus ir neandartalietis dauginosi tarpusavyje.
Tai reiškia, kad pagal apibrėžimą mes esame ta pati rūšis.
Neandartaliečiai tiesiog yra grupė šeimų, gyvenusių Europoje ir Azijoje po tvano.
Bet evoliucionistai sako, kad šių neandartaliečių skeletams yra dešimtys tūkstančių metų.
Tačiau mes vis dar juose randame DNR? Kaip genetikas galiu pasakyti, kad taip negali būti!
Tai šokiruoja. Bet kai kas dar labiau šokiruoja.
Tai minkštieji audiniai, randami fosilijose, kurios tariamai yra daug senesnės.
Jau apie dešimtmetį randama vis daugiau
minkštųjų audinių iki šiol išlikusių dinozaurų kauluose.
Bet jeigu šiems kaulams milijonai metų,
tai tokie minkštieji audiniai kaip kraujo indai, raudonieji kraujo kūneliai
ir kiti audiniai turėjo jau seniai išnykti.
2005 metais buvo rastas tiranozauro kojos kaulas.
Jame aptikti įvairūs minkštieji audiniai, ir jie vis dar buvo tamprūs.
Kraujo indas, kurį buvo galima ištempti su pincetu,
o paleidus jis susitraukdavo atgal.
Buvo rasta ir daugiau biologinių medžiagų,
laboratorijose atpažinti skirtingų tipų baltymai.
Ir tokių įrodymų tik daugėja.
Jie randami daugelyje įvairių gyvūnų fosilijų iš taip vadinamo dinozaurų amžiaus.
Radome tiranozaurą, triceraptorių, ančiasnapį dinozaurą, netgi
zauropodų kiaušinių Kinijoje, čia tie ilgais kaklais.
Taigi įrodymų vis daugėja ne tik Šiaurės Amerikoje
ir ne tik vienoje Šiaurės Amerikos vietoje, bet skirtinguose žemynuose
ir įvairiuose uolienų lygiuose
tyrinėtojai randa vis daugiau ir daugiau minkštųjų audinių.
2013 metais buvo publikuotas nuostabus straipsnis, aprašantis
kaulo ląstelių ir DNR atradimą dinozauro kaule.
Mokslininkai trimis nepriklausomais cheminiais testais įrodė, kad tai tikrai DNR.
Jie taip pat rado DNR tam tikrose ląstelės dalyse;
to mes ir turėtume tikėtis, jeigu DNR buvo ląstelės branduolyje.
Jie taip pat rado baltymus, vadinamus histonais,
kurie supakuoja DNR dinozaurų ląsteles.
Histonų nerastų, jei tai būtų bakterijų DNR. Todėl užteršimo hipotezę galima atmesti.
Naujausi DNR irimo eksperimentai
rodo, kad netgi idealiomis sąlygomis DNR neišsilaikytų
nuo to laiko kai, kaip teigiama, dinozaurai išnyko.
Idealios sąlygos yra temperatūra žemiau nulio.
Iš tikrųjų dinozaurai turėjo gyventi labai šiltame klimate,
o šiluma reiškia, kad DNR suirtų dar daug greičiau.
Todėl dinozaurų kauluose išlikęs DNR
yra labai stiprus įrodymas, prieštaraujantis milijonų metų laiko skalei.
Praėjo 150 metų nuo Darvino teorijos, o pereinamosios rūšys vis dar neaptiktos,
ir visos rastos fosilijos vis dar nerodo evoliucijos, turėjusios vykti milijonus metų.
Bet uolienos, kuriose fosilijos randamos,
yra dažnai naudojamos įrodyti milijardus metų.
Iš pradžių ankstyvieji geologai tikėjo Biblija.
Jie priėmė biblinę istoriją kaip tikrai įvykusią.
Remdamiesi tuo, priėjo prie išvados,
kad sukūrimo ir tvano metu įvairūs procesai vyko greitai.
Jie netgi išplėtojo keletą geologinių modelių, remdamiesi šia idėja.
Vėliau, artėjant 19 amžiui,
pradėjo rastis žmonių, tvirtinusių, kad geologiniai procesai,
suformavę uolienas, gali būti paaiškinti tik
remiantis procesais, kuriuos mes matome vykstant pasaulyje dabar.
Hutonas ir Lajelis,
atstovavę vadinamąją uniformizmo idėją,
stebėjo geologinius procesus, tuo metu vykstančius pasaulyje, pavyzdžiui
kaip dažnai upė patvindavo ir kiek nuosėdų likdavo potvynio vietoje.
Tada jie sakytų: Gerai, jeigu turiu
vieną colį nuosėdų, paklotą šiais metais, o kitais dar vieną colį,
vadinasi, kai žvelgiu į geologinį pjūvį ir matau nuosėdinių uolienų sluoksnį,
kuris panašus į buvusią upės patvinimo vietą,
aš turėčiau naudoti tik tokius greičius, kokius matau dabartyje,
kad apskaičiuočiau laiką, per kurį susiformavo ši uoliena.
Dėl daugybės skirtingų filosofinių ir teologinių priežasčių
uniformizmas užėmė katastrofizmo vietą, kadangi uniformistai įrodinėjo
ir dažnai efektyviai, kad katastrofos,
kurių mes nepatiriame taip dažnai,
negali paaiškinti geologinių darinių atsiradimo.
Aš manau, kad jų argumentai neteisingi,
tačiau jie buvo veiksmingi ir nugalėjo.
Ir daugiau nei šimtą metų griežtas uniformizmas,
tai yra lėti ir tolygūs procesai,
buvo vienintelis leidžiamas paaiškinimas geologijoje.
Ir tik nuo dvidešimto amžiaus vidurio ar net jo pabaigoje
mes matome geologus, bepradedančius išsilaisvinti iš uniformizmo pančių
ir vėl įsileidžiančius katastrofas į geologiją.
Dar ne tiek, kiek mes norėtume. Jie nepripažįsta Nojaus tvano,
bet pradeda suprasti, kad katastrofos atlieka didžiąją geologinių procesų darbo dalį.
Ledynų erozija dažniausiai asocijuojasi
su lygiais paviršiais ir grioveliais, paliktais pačių ledynų.
Tačiau yra dar vienas labai įdomus erozinis bruožas, tai,
kas atsitinka su vandeniu, besikaupiančiu ledyno papėdėje tirpstant ledui.
Kartais jis prasiveržia kaip didelis srautas.
Kadangi srautas teka greitai ir su savimi neša daug nuosėdų,
jis pajėgus išgraužti spragas, kaip ir matome šioje keteroje.
Štai čia buvo ištisinė ketera, kuri buvo tiesiog perkirsta
iš po ledyno išsiveržusio vandens srauto.
1980 metais įvyko Šv. Elenos ugnikalnio išsiveržimas.
Vieno išsiveržimo metu
piroklastinis srautas, tai yra karštų dujų ir pelenų srautas,
paliko 25 pėdų arba kitaip
apie 8 metrų aukščio plonai susisluoksniavusį nuosėdų sluoksnį;
ir visa tai buvo paklota labai greitai, mažiau nei per dieną.
Ištyrinėjus Šv. Elenos išsiveržimo padarinius, dabar mes galime suprasti,
kad yra įvairių geologinių procesų, kurie gali įvykti akimirksniu.
Sluoksniuotų nuosėdinių aukštų formavimasis parodė,
kad dešimtys uolienų aukšto pėdų,
sudarytų iš aiškių ir plonų sluoksnelių,
gali susiformuoti per kelias dienas.
Mažų kanjonų erozija tai lyg miniatiūrinės laboratorijos,
padedančios suprasti, kaip susiformavo didelės kanjonų sistemos, pavyzdžiui, Didysis kanjonas
ar kiti dideli kanjonai JAV pietvakariuose.
Kai kurie iš jų susiformuoja per dieną, kiti per porą mėnesių.
Šie procesai atveria mums langą į didelio masto katastrofų supratimą
ir padeda modeliuoti šias katastrofas, kai
mes bandome pritaikyti mūsų geologijos žinias Nojaus tvanui.
Kaip geologas, aš bandau įsivaizduoti, kiek daug energijos
pagamino Nojaus tvanas, ir tai man sunkiai sekasi.
Bet geologai kreacionistai supranta,
kad šiandieninės katastrofos,
nors ir leidžia mums geriau įsivaizduoti,
tačiau jos net nepriartėja prie tvano metu
išsiskyrusios energijos apimties ir mastų.
Kai visi didžiosios gelmės šaltiniai pratrūko,
tai reiškia, kad pati žemė trūkinėjo, lūžinėjo, maigėsi,
o žemynai judėjo vertikaliai, horizontaliai,
slinkdamiesi vienas kito atžvilgiu. Dėl to
cunamis po cunamio
daužė žemynus, nešdamas potvynio vandenis ant jų.
Pylė nepaliaujamas lietus.
Energija, sukėlusi žemės drebėjimus ir visas kitas geologines katastrofas,
neturi analogų šiuolaikiniame pasaulyje.
Šiandien mes stebime žemynų judėjimą, nors
jis yra labai labai nežymus. Tačiau tvano atveju
mes jau nebekalbame apie žemynų dreifą,
o apie žemynų sprintą,
kurio metu žemynai judėjo dideliais tempais
potvynio vandenyse, keldami visokią geologinę sumaištį.
Vykstant tvanui, kaip numato katastrofinio plokščių judėjimo teorija,
prieštvaninė vandenyno dugno pluta turėjo nugrimzti
į žemės mantiją proceso, vadinamo subdukcija, metu.
Kadangi tai turėjo įvykti labai neseniai, tik prieš keletą tūkstančių metų,
tai šalta vandenyno dugno pluta privalėtų vis dar būti šalta,
nors ir nugrimzdo gilyn į įkaitusią mantiją.
Šių laikų seismologai atrado, jog iš tiesų
yra didžiulių šaltų uolienų plokščių netoli nuo pačio žemės branduolio, tai yra
vietose, kuriose jos turėtų būti sušilusios, jeigu ten atsidūrė per milijonų milijonus metų,
o ne tvano metu.
Faktas, kad egzistuoja šaltos uolienų plokštės, patvirtina tvaninę geologiją,
o ne ilgų amžių geologiją.
Dar viena nuostabi katastrofinio plokščių judėjimo teorijos prognozė,
kuri buvo patvirtinta, tai greitos magnetinio žemės lauko inversijos.
Žemės magnetinis laukas traukia mūsų kompasų rodykles šiaurės link.
Tačiau kartais žemės istorijoje būdavo atvirkščiai, rodyklė rodydavo pietus.
Geologai, tikintys ilgais amžiais, mano, kad magnetinės inversijos
vyko šimtų milijonų metų intervalais,
o vienai inversijai įvykti prireikdavo tūkstančių metų.
Ironiška, kad būtent šie geologai,
dirbantys Ramiojo vandenyno šiaurės vakaruose, rado įrodymus, patvirtinančius
greitas magnetinio žemės lauko inversijas,
kurios reikalingos Nojaus tvanui.
Mokslininkai tyrinėjo sustingusios lavos srautus,
kurie susiformuoja tik per porą savaičių.
Jie vykdė magnetinės orientacijos lavos paviršiuje matavimus
ir tikėjosi giliau nerasti žymių skirtumų,
vidus turėjo būti tik truputį pasislinkęs, palyginti su paviršiumi.
Vietoj to jie nustatė, kad lavos paviršius
rodė į šiaurę, o vidus į pietus.
Taigi lavos srautai pateikia patvirtinančius įrodymus,
kad magnetinės žemės lauko inversijos vyko labai greitai,
tai yra būtent tai, ko tikėjosi tvaną pripažįstantys geologai.
Nuostabu, kad jūrinės fosilijos, pavyzdžiui, dumbliai, gali būti rastos
ir pačiuose žemiausiuose uolienų sluoksniuose,
ir viršūnėse aukščiausių kalnų pavyzdžiui, Everesto.
Kaip jos ten atsirado?
Evoliucionistai sakytų, kad lėtas ir laipsniškas milijonus metų trukęs pakilimas
lėmė kalnų grandinių susidarymą ir pakėlė fosilijas kartu su jais.
Bet yra kai kas, ką mes matome šiuolaikinių kalnų juostose,
ir tai netelpa į šio daugumos priimto požiūrio rėmus.
Uolienos yra trapios; jos lengvai nesilanksto,
o jeigu bandysite sulenkti, sulūš.
Žinoma, didžiuliu mastu
galima rasti nemažus didelių uolienų išlinkimus.
Tačiau išlinkimai, apie kuriuos kalbame, yra ankšti ir glausti;
galima lengvai nueiti nuo vieno galo iki kito.
Tokie išlinkimai ir susilankstymai, nesulaužę uolienų,
reiškia, kad uolienos tuo metu greičiausiai nebuvo trapios.
Tikriausiai jos buvo kur kas minkštesnės,
nes buvo paklotos Nojaus tvano metu,
tada susispaudė,
ir iš pradžių buvo horizontalios, tačiau vykstant įvairiems tektoniniams judesiams,
jos kraipėsi ir lankstėsi vis dar būdamos minkštos.
Kai į tai pažvelgiame tokiu kampu, pasidaro aišku, kad
aukštos kalnų virtinės, pavyzdžiui, Alpės, Uoliniai kalnai, Himalajai,
neegzistavo prieš tvaną.
Tvanas ir yra jų egzistavimo priežastis.
Trumpai tariant, kai tyrinėjame žemės geologiją,
tampa akivaizdu, kad dabartiniai procesai nepaaiškina to, ką matome.
Atvirkščiai, tai, ką mes matome, rodo į katastrofinius procesus praeityje.
Ir jeigu susimąstome, kas tai galėjo būti,
atrandame, kad viskas tiksliai atitinka Pradžios knygoje
aprašytą tvaną, kuris sunaikino visą žemę.
Tvanas išplauna milijonus metų iš geologijos.
Tie milijonai metų yra reikalingi evoliucijai.
Nėra milijonų metų nėra ir evoliucijos.
Daugelis žmonių mano, jog mokslininkai,
naudodami radiometrijos metodikas, gali tiesiogiai nustatyti,
kad uolienoms yra milijardai metų.
Tada, remdamiesi šiuo supratimu, jie diskredituoja biblinę istoriją.
Tačiau iš tiesų tai visai ne tas atvejis.
Pats radiometrinis datavimas nėra labai sudėtingas.
Yra radioaktyvusis elementas, vadinamas motininiu,
kuris laikui bėgant virsta į neradioaktyvųjį elementą, vadinamą dukteriniu.
O šio proceso greitis nusakomas charakteristika, vadinama pusamžiu.
Tai yra laiko tarpas, per kurį pusė motininių elementų
virsta į tokį patį kiekį dukterinių elementų.
Taigi laikui bėgant motininių elementų uolienoje mažėja,
o dukterinių daugėja.
Mokslininkai naudoja labai galingus aparatus
arba tiesiogiai išmatuoti abiejų elementų kiekį, arba jų proporciją.
Tada ši proporcija, kartu su pusamžiu, gali būti naudojama teoriniams skaičiavimams,
siekiant nustatyti tariamą mėginio amžių.
Leiskite pateikti keletą pavyzdžių.
Radioaktyvioji anglis 14 skyla į azotą 14.
Uranas skyla į šviną.
Kalis 40 skyla į argoną 40.
Ir visus juos naudoja radiometriniame datavime.
Iš tiesų šiais metodais mes neišmatuojame amžiaus,
o išmatuojame šių izotopų kiekius uolienose arba fosilijose.
Ir tik interpretacijos dėka, naudojant tam tikras prielaidas
apie šiuos kiekius, gaunamas mėginio amžius.
Tačiau pats amžius tiesiogiai nėra išmatuojamas.
Daugelio radiometrinio datavimo metodų viena iš prielaidų yra,
kad tuo metu, kai uoliena susiformavo, joje nebuvo dukterinių elementų.
Nors iš tiesų mes to negalime žinoti,
nebent būtume buvę tuo metu, kai ji susiformavo,
ir galėtume iš karto paimti bei ištirti uolienos mėginius.
Be to, nedidelis kiekis dukterinio elemento, esantis uolienoje tuo metu, kai ji susiformavo,
jeigu uolienai iš tikrųjų milijardai metų,
neturės labai didelio poveikio apskaičiuotam amžiui.
Bet jeigu uolienai yra tik keletas tūkstančių metų,
netgi labai labai mažas kiekis dukterinio elemento,
esančio uolienoje tuo metu, kai ji susiformavo, turės didžiulį poveikį,
ir gauti skaičiai rodys uolieną esant milijardų metų.
Dar viena radiometrinio datavimo prielaida yra,
kad motininio elemento virtimo
dukteriniu greitis visada buvo pastovus.
Praeityje tai buvo patvirtinta eksperimentais,
bet neseniai Amerikos ir Europos mokslininkai
nustatė, kad bent jau kai kurių elementų, būtent
kobalto 60, cezio 137, silicio 32 ir radžio 226, skilimo greičiai
kinta laikui bėgant.
Nors jie ir nesupranta, kodėl taip yra, bet pastebėjo,
kad skilimo greitis kinta priklausomai nuo atstumo tarp žemės ir saulės.
Žvelgiant į radiometrinį datavimą, šis atradimas svarbus, nes prielaida,
jog skilimo greičiai yra pastovūs,
aiškiai neteisinga per trumpą laiko tarpą.
Todėl labai gali būti, kad ji nėra teisinga ir per ilgą laiko tarpą;
tai, žinoma, anuliuotų apskaičiuotus ilgus amžius.
Papildomas įrodymas tam
yra eksperimentas, inicijuotas Kreacionistinių tyrinėjimų instituto,
kurio metu mokslininkai rado
cirkonio kristalus su juose esančiais nelauktai dideliais kiekiais helio.
Helis yra šalutinis urano 238 skilimo į šviną 206 produktas.
Remiantis šiuose cirkonio kristaluose esančių urano ir švino proporcija,
apskaičiuotas kristalų amžius buvo 1,5 milijardo metų.
Tačiau helis iš šių kristalų ištrūksta labai greitai.
Jeigu šie kristalai tikrai buvo 1,5 milijardo metų,
tai iš esmės visas helis turėjo būti jau ištrūkęs.
Šie dideli helio kiekiai, rasti
kristaluose, rodo, kad jie negali būti 1,5 milijardo metų,
ir galbūt urano skilimo greitis į šviną praeityje buvo spartesnis.
Trečia prielaida yra, kad uoliena išliko
uždara sistema nuo to laiko, kai ji susiformavo.
Tai reiškia, kad jokie motininiai ar dukteriniai elementai
nepateko arba nepasišalino iš uolienos per visą jos egzistavimo istoriją
veikiami įvairių potencialių cheminių ar fizinių procesų.
Kad radiometrinis datavimas būtų veiksmingas, visos šios prielaidos turi būti teisingos.
Jeigu jos nėra teisingos, tai rezultatai nepatikimi.
Standartinis būdas, kaip geologai, tikintys ilgų amžių formavimusi,
suteikia amžių fosilijoms, pavyzdžiui, kad dinozaurai išmirė prieš 65 milijonus metų,
yra ne datuojant pačias fosilijas, bet uolienas, esančias šalia fosilijų,
ir pasitelkiant tų uolienų datas kaip rėmus.
Jie naudoja radiometrinį datavimą ir padaro išvadą, kad
uolienai yra 65 milijonai metų. Po ja yra dinozaurų fosilijos,
vadinasi, dinozaurai negali būti jaunesni nei 65 milijonų metų.
Įdomus klausimas: ar
radiometrinių datavimo metodų, taikomų fosilijoms, rezultatai
atitinka radiometrinių datavimo metodų, taikomų uolienoms, rezultatus?
Jei jie abu sutinka, tai galbūt geologai, tikintys ilgais amžiais,
tikrai turi stiprų argumentą.
Bet jeigu gaunami du skirtingi amžiai objektams, kurie turėtų būti vienodo amžiaus,
tada arba vienas, arba kitas yra teisingas, arba abu yra neteisingi.
Daugelis žmonių mano, kad datavimas radioaktyviąja anglimi gali būti taikomas
datuoti milijonų ar net milijardų metų senumo objektus.
Tačiau dėl jos skilimo pusamžio datavimas anglimi 14 teoriškai gali būti
naudojamas datuoti objektus, kurie daugiausiai yra kelių dešimčių tūkstančių metų,
nes per tą laiką dauguma anglies-14 suskyla
ir jos nebepakanka, kad ją aptiktų net moderniausi aparatai.
Jeigu visa žemė būtų iš radioaktyviosios anglies-14,
užtruktų tik apie milijoną metų, kol ji visa suskiltų ir mes nebegalėtume jos aptikti.
Ir vis dėlto mes nuolat randame anglies-14 objektuose,
kuriems, kaip teigiama, yra milijonai ar net milijardai metų, įskaitant ir deimantus.
Tačiau faktas, kad mes juose randame anglies-14,
rodo, jog jiems negali būti milijonai ar milijardai metų.
Radioaktyvioji anglis iš tiesų yra labai stiprus biblinės laiko skalės sąjungininkas
ir aiškus įrodymas, prieštaraujantis milijonams evoliucijos metų.
Fosilijų datavimas laikui bėgant parodė,
kad anglis 14 yra randama fosilinėse medžiagose.
Tai yra tiesa, nesvarbu, ar tai būtų mazozaurų fosilijos,
ar jūrų kriauklių fosilijos, ar suakmenėjęs medis,
ar bet kuri iškastinio kuro rūšis,
ypač anglis, nafta ir natūralios dujos.
Jų mėginiai buvo tiriami nuo 1970 metų,
ir nuolat rodo amžius,
kurių neturėtų būti, jeigu iškastiniam kurui tikrai milijonai metų.
Akmens anglys yra ypač įdomus datavimo anglimi 14 atvejis.
Akmens anglys yra suspaustos augalų liekanos.
Tad jos buvo dalis ekosistemos,
turėjusios aktyvų ryšį su anglimi 14. Anglys randamos visame pasaulyje
ir įvairiuose geologiniuose sluoksniuose.
Kai mokslininkai kreacionistai paėmė mėginių
iš skirtingų anglių klodų ir juos ištyrė, siekdami nustatyti anglies 14 kiekį,
jie atrado, kad nesvarbu, iš kokios vietovės paimti mėginiai
ar kokiame geologiniame lygyje rasti,
statistiškai radioaktyviosios anglies kiekiai buvo vienodi.
Taigi, vienodi anglies 14 kiekiai visuose surinktuose mėginiuose,
užuot pateikę tolygaus nusėdimo
ir anglių formavosi per dešimtis ar šimtus milijonų metų įrodymus,
iš tiesų rodo, kad visi šie klodai buvo pakloti netolimoje praeityje.
Nors radiometrinis datavimas sudaro labai moksliško proceso įvaizdį,
mes matome iš atliktų tyrimų, kad jis pateikia labai klaidingus rezultatus.
O dėl ginčytinų prielaidų, kurios slypi už šio datavimo metodo pritaikymo,
jis daugeliu atvejų yra nepatikimas.
Žinote, Didysis sprogimas dažnai pateikiamas kaip seniai išspręstas klausimas,
nes jis puikiai ištirtas, ir visi įrodymai neišvengiamai
rodo būtent tokį praeities paveikslą, daugybę milijonų metų ir panašiai.
Didysis sprogimas remiasi prielaida, kad kai mes
stebime visatą, matome,
jog visos galaktikos ir žvaigždės tolsta nuo mūsų.
Ir jeigu atsuktume laiką atgal,
tai atrodytų, lyg viskas susitraukia į vieną tašką.
Iš to žmonės gali apskaičiuoti, kad
prieš 14 ar 15 milijardų metų įvyko sprogimas, ir tai, ką dabar matome, yra jo pasekmė.
Bet pasirodo, kad iš tikrųjų Didysis sprogimas
nesugeba paaiškinti daugelio pamatinių aspektų.
Mums sako, kad gyvename visatoje,
sudarytoje iš 96 % kažko tokio, apie ką nežinom nieko.
Mums sako, kad likę 4%, kuriuos mes žinome,
yra paprastoji medžiaga. Kėdės, ant kurių sėdime,
kambarys, žemė, saulės sistema, viskas, ką galime matyti,
yra paprastoji medžiaga, o visa kita tamsioji medžiaga ir tamsioji energija.
Styvenas Čiu, Obamos administracijos
energetikos ministras, kalbėdamas konferencijoje
Australijos fizikos institute, vyresniųjų klasių moksleiviams pasakė, cituoju beveik pažodžiui:
Mes žinome beveik viską, ką mums reikia žinoti apie visatą,
išskyrus keletą smulkių detalių kas yra tamsioji energija ir tamsioji medžiaga.
Jos sudaro 96% visatos ir mes apie jas nieko nežinome.
Kosmologija nėra tikras mokslas ta prasme, kad tai
neįprastinis pakartojamas ir išbandomas mokslas,
nes kosmologija nagrinėja vienkartinį įvykį, tariamąjį Didįjį sprogimą,
kuris įvyko kažkada vieną kartą. Mes negalime jo pakartoti,
nes neturime kitos visatos bandymams atlikti; mes teturime šią vienintelę visatą.
Tad iš tiesų kosmologija neatitinka tikro mokslo apibrėžimo.
Pagal Didžiojo sprogimo teoriją visata turėjo pradžią laike.
Jie sako, kad jai yra 13 milijardų metų,
todėl mes galime daugiausia matyti 13 milijardų šviesmečių.
Tai reiškia, kad matome tik lašą jūroje.
Mums tenka daryti didžiules prielaidas apie likusią visatos dalį.
O kas jeigu mes gyvename nedideliame lokaliame burbule,
o likusi visatos dalis yra visiškai kitokia?
Daugelis žmonių sako, kad kreacionistams kyla problema dėl šviesos sklidimo,
tai yra kaip mes galime matyti šviesą iš tolimų žvaigždžių,
jeigu žemei tėra 6000 metų?
Bet iš tikrųjų ir Didžiajam sprogimui kyla problema dėl šviesos sklidimo.
Su tuo yra susijusi kosminė foninė mikrobangų spinduliuotė,
kuri, kaip teigiama, yra Didžiojo sprogimo liekamasis švytėjimas
ir kuri, kaip pastebėta, turi labai vienodą temperatūrą,
nesvarbu, į kurią vietą kosmose bežiūrėtume.
Tačiau energijai paprasčiausiai nebuvo pakankamai laiko
pasklisti po visą visatą
tam, kad temperatūra būtų iki tokio lygio vienoda, kokią mes ją matom esant.
Tai vadinamoji horizonto problema.
Yra įdomus paaiškinimas ar bent jau bandymas
rasti šios problemos sprendimą.
Jis vadinamas infliacijos periodu.
Taigi, neįtikėtinai trumpo momento metu po Didžiojo sprogimo
visatos apimtis išsiplėtė daugybę kartų.
Tada vienu ar kitu būdu šis vadinamasis infliacijos periodas pasibaigė.
Taigi jis prasideda ir baigiasi be kokios nors konkrečios priežasties.
Beje, jo metu gravitacija turėjo veikti atvirkščiai,
užuot materija traukusi materiją, turėjo vykti atstūmimas.
Tad mums pasakojama ši nuostabi istorija, siekiant
užlopyti akivaizdžią Didžiojo sprogimo problemą.
Infliacijos šalininkai neturi gero fizikinio modelio
šiam greičiau už šviesos greitį turėjusiam įvykti išsiplėtimui; tai išgalvotas veiksnys.
Tačiau Biblijoje keletą kartų minima, kad Dievas ištiesė dangus.
Foninės spinduliuotės temperatūros vienodumas atitinka idėją,
kad visata yra palaikoma vieno Kūrėjo, esančio už laiko ir erdvės ribų.
Be to, tai ne tik paaiškinimas, kad Dievas tai padarė.
Fizikai kreacionistai, remdamiesi Einšteino bendrąja reliatyvumo teorija,
sukūrė keletą konkuruojančių, šį išsiplėtimą paaiškinančių modelių.
Didžiojo sprogimo modelis iš esmės sako,
kad didelį raudonąjį poslinkį turintys objektai
yra toliau, o mažą arčiau.
Astronomai, pavyzdžiui, Haltonas Arpas ir kiti,
surado daugybę išimčių iš šios taisyklės.
Jie rado didelį raudonąjį poslinkį turinčius kvazarus,
fiziškai susijusius su mažą raudonąjį poslinkį turinčiomis galaktikomis.
Ir kai sakau fiziškai susijusius, turiu omenyje matomus
juos jungiančių žvaigždžių ir dujų tiltus.
Dujų, kurios skleidžia rentgeno spinduliuotę.
Yra vienas gerai žinomas atvejis NGC 7319.
Čia mes randame kvazarą su dideliu raudonuoju poslinkiu, esantį
prieš aktyvią spiralinę galaktiką su mažu raudonuoju poslinkiu;
Taip neturėtų būti Didžiojo sprogimo visatoje.
Kažkas negerai;
tai rimta problema, į kurią reikia atsakyti.
Yra daug tokių anomalijų: pastebime
objektus su be galo skirtingais raudonaisiais poslinkiais, kažkodėl besijungiančius vienus su kitais.
Tai neturėtų būti įmanoma, jei raudonasis poslinkis yra atstumo matas.
Bet jie akivaizdžiai susijungę, vadinasi,
standartinė raudonojo poslinkio interpretacija yra klaidinga.
Tai pakerta ir pačią Didžiojo sprogimo teoriją.
Jeigu teorija neteisingai apibūdina tai, ką matome,
tai kada mes ją bandysime pritaikyti tam, ką matome,
reikės prikurti išgalvotų subjektų, kad teorija atitiktų realybę.
Tamsioji medžiaga pasitelkiama paaiškinti keistą judėjimą
spiralinėse galaktikose ir jų spiečiuose.
Tamsioji energija naudojama paaiškinti anomalinį visatos plėtimosi greitėjimą,
kuris buvo apskaičiuotas naudojantis supernovų stebėjimais.
O infliacijos periodas naudojamas visatai išlyginti,
kad teorijoje visata atitiktų tą, kurią matome šiandien.
Tačiau šie nežinomieji nėra patikrinti eksperimentais
ir, mano nuomone, niekada nebus.
Didžiojo sprogimo teorija turi priešininkų ir tarp mokslininkų pasauliečių.
2004 metais 33 kitaip mąstantys kosmologai
parašė atvirą laišką, išspausdintą New Scientist žurnale,
o dar daugiau nei 100 kosmologų prisidėjo prie šio laiško.
Šiame laiške, be viso kito, yra sakoma:
Trūksta atviro keitimosi idėjomis... abejonės bei nesutikimas nėra toleruojami.
Jokioje kitoje fizikos srityje toks besikartojantis
gręžimasis į vis naujus hipotetinius objektus nebūtų priimtinas,
kaip būdas panaikinti spragą tarp teorijos ir stebėjimų.
Jūs galite paklausti, kodėl turėdami modernias technologijas,
superkompiuterius, didžiulius teleskopus su prisitaikančia optika, kosminius teleskopus,
mes neradome aiškiai matomų įrodymų,
įtvirtinančių Didįjį sprogimą, nesiremiant visais šiais nežinomaisiais?
Didžiuoju sprogimu reikia tiesiog tikėti.
Tam tikri spėjami dalykai turi būti laikomi tikrais,
nes be jų negalima net pradėti vykdyti skaičiavimų.
Kaip prieita prie tokios juokingos situacijos, kai sakoma, kad 96%
visatos yra sudaryta iš kažko, apie ką mes nieko nežinom?
Kosmologija nėra eksperimentinis mokslas.
Aš netgi drįsčiau pasakyti, kad kosmologija išvis nėra mokslas.
Tai filosofija, religija, pasaulėžiūra, tikėjimo sistema.
Tai visai ne mokslas.
Galima sakyti, kad bendroji evoliucijos teorija yra mokslo ir filosofijos mišinys.
Ir šiais laikais filosofija dominuoja labiau nei mokslas.
Mokslas naudojamas pagrįsti filosofiją ir natūralizmą.
Pastebėjau, kad dauguma žmonių, dauguma evoliucionistų
niekada kritiškai neištyrė savo pačių pozicijos.
Tai tokia šventa karvė, kad jiems net neateina į galvą
pradėti tirti šios teorijos silpnybes.
Tai yra sunkiai įveikiama tvirtovė.
Taigi aš bandyčiau pasiūlyti paaiškinimą, kodėl debatuose dėl sukūrimo ir evoliucijos
loginiai argumentai dažnai būna ne tokie svarbūs, kaip mokslininkams diskutuojant apie,
sakykim, saulės įtaką augalų žydėjimui.
Bet kalbant apie sukūrimą ir evoliuciją,
jeigu evoliucija nėra tiesa,
vadinasi, mes esame sukurti. O jeigu biblinis sukūrimas yra tiesa,
vadinasi, esame atsakingi Biblijos Dievui.
Apie tai daugelis žmonių nenori net girdėti.
Žinote, jeigu norite save laikyti intelektualinio elito dalimi,
turite būti darvinistu, tai taip paprasta.
Tai lyg mokestis, kurį mokate įstodami į klubą.
Ir tai yra labai, labai stipri motyvacija.
Ir atvirkščiai, jeigu nesilaikote tokių pažiūrų,
būsite išjuoktas ir su jumis elgsis kaip su tikru kvailiu bei neišmanėliu.
Taigi pajuokos baimė realiai apčiuopiama universitetiniuose miesteliuose.
Yra daug mokslininkų, kurie iš tikrųjų supranta,
kad darvinistinė teorija turi rimtų problemų,
bet jie tyli, nes žino, kad jeigu išsakys savo abejones,
turės problemų.
Jie negaus dotacijų, jų nepasieks finansavimas,
jie nebus politiškai korektiški, nebeturės draugų. Be to,
viskas, kas padeda padaryti sėkmingą akademiko karjerą, bus prarasta, jeigu suabejosi Darvinu.
Daugelis sąžiningų evoliucionistų pripažįsta, kad jeigu evoliucija yra tiesa,
tada nėra jokio racionalaus moralės pamato.
Tai atveria perspektyvą įvairiems klausimams, pavyzdžiui,
kodėl abortas yra blogai?
Turiu omenyje, jeigu nenorite vaikelio, kodėl jo nesunaikinti?
Koks galų gale skirtumas?
O kas, jeigu kas nors yra senas ir nedarbingas?
Jis tik našta visuomenei; visuomenė turi jį išlaikyti, maitinti, rūpintis.
Kodėl jam tiesiog nepadėti išeiti, tiesiog atsikratyti juo?
Čia ir yra moraliniai padariniai.
Jeigu mus sukūrė Kūrėjas, tai mes jam priklausome, ir Jis turi teisę sukurti mums taisykles.
Bet jeigu viskas tiesiog atsirado šiaip sau, tai nėra nei gero nei blogo,
mes tik, viso labo, persimainę balos maurai.
Tad kas yra žmogžudystė? Tai tik vieno cheminių elementų maišo poveikis kitam cheminių elementų maišui.
Mokslas negali jums pasakyti, ar žmogžudystė yra gerai, ar blogai.
Jis tik pasakys, kad šis veiksmas ką nors užmuš,
bet nepaaiškins, gerai tai ar blogai.
Evoliucija daro poveikį daugeliui žmogaus gyvenimo dalykų.
Ji veikia žmonių požiūrį į pačius save.
Daro poveikį tam, kaip žmonės elgiasi vieni su kitais.
Veikia žmogaus motyvaciją gyventi.
Daro įtaką žmonių pagarbai savo šalies įstatymams.
Veikia žmogaus požiūrį į kito žmogaus vertę.
Daugelis krikščionybės kritikų nurodo religinius karus,
kryžiaus žygius, inkviziciją. Bet, visų pirma,
tie žmonės elgėsi atvirkščiai tam, ko mokė Kristus.
Antra, aukų skaičiai yra labai maži,
palyginti su žiaurumais, kuriuos įvykdė ateistiniai režimai
dvidešimtajame amžiuje.
Evoliucija buvo naudota kaip visuomenės funkcionavimo pagrindas,
ir toji visuomenė buvo nacistinė Vokietija.
Hitleris iš tiesų bandė pritaikyti Darvino idėjas praktiškai,
pavyzdžiui, išgyvena tik stipriausieji; tai reiškia mirtį silpnesniems.
Hitleris tikėjo, kad vienos rasės labiau evoliucionavusios nei kitos.
Žydų rasė, jis tikėjo, tai ne žmonės.
Taigi, jeigu paimame evoliucines idėjas ir pabandome pritaikyti jas sau,
gauname tikrai nedžiuginantį rezultatą.
Jis atstumiantis, blogas.
Pagal kilmę aš esu žydas.
Mano tauta buvo beveik visiškai išnaikinta Europoje;
šeši milijonai maniškių buvo išskersti dėl šios evoliucinės filosofijos.
Neįgalieji taip pat buvo laikomi mažiau negu žmonėmis.
Viename Hitlerio propagandiniame filme sakoma:
Mes sunkiai nusidėjome natūraliosios atrankos dėsniui,
leisdami neįgaliesiems gyventi.
Hitleris pakeitė judėjo-krikščionišką etiką,
kuri laiko kiekvieną žmogų Dievo atvaizdu, o jo gyvybę šventa.
Evoliucinė etika teigiančia, kad visuomenei geriausia tai,
kas padeda stipriausiai rasei vystytis.
Po karo nacių lyderiai buvo teisiami.
Bet kai kurie iš jų tvirtino, kad nepadarė nieko blogo, nes,
anot jų, mūsų šalies įstatymai leido žydus žudyti.
Tad pagal kokį standartą mes turime teisę juos teisti?
Tik tokiu atveju, jeigu egzistuoja moralinis įstatymas, kuris yra aukščiau už valstybių įstatymus.
Bet iš kur gali tokia moralė atsirasti, jeigu ne iš pačio žmonijos Kūrėjo?
Jei mes tik persimainę balos maurai, tai nėra tokio dalyko kaip aukštesnis moralinis įstatymas.
Žmonės sugeba padaryti įvairiausių baisybių vieni kitiems.
Tad manyti, kad mes kažkaip sugebėjome šiuo blogiu atsikratyti
arba kad mūsų šiuolaikinė visuomenė yra sutvarkyta taip,
jog tai jau nebegali daugiau atsitikti, yra labai naivu.
Kai valdžią turintys žmonės pasiduoda nuodingoms idėjoms,
rezultatas yra žmonių mirtys.
Praėjęs amžius buvo pats kruviniausias per visą žmonijos istoriją.
Ir tai nebuvo dėl religinių karų, į kuriuos kai kurie taip mėgsta badyti pirštais,
bet dėl politinių režimų, vykdžiusių masines žudynes ir genocidus,
vedamų Hitlerio, Stalino, Mao, Pol Poto.
Visi šie režimai turėjo kai ką bendro, atsidavusį tikėjimą evoliucija,
kuris privertė žmones matyti tik kaip gyvulius, kuriuos galima išbrokuoti.
Mao laikė save Darvino mokiniu.
Hitleris netgi rašė, kad kova yra visa ko tėvas.
Tas, kuris nenori kovoti šiame pasaulyje, kuriame vykstanti kova
yra gyvenimo dėsnis, neturi teisės egzistuoti.
Daugybė žmonių sako, kad mes perdedame, bet,
jeigu jūs būtumėte vienas iš pasmerktųjų į gulagą
arba į dujų kamerą, arba sušaudyti,
ir taip pat tikėtumėte evoliucija?
Kuo remdamiesi jūs galėtumėte pasakyti, kad jie yra neteisūs arba elgiasi priešingai
įsitikinimams, kuriais jūs abu tikite?
Ar tikrai mes ko nors pasimokėme iš istorijos?
Ta pati filosofija, tai yra evoliucija, kuri vyravo nacistinėje Vokietijoje, dabar yra
mokoma viso Vakarų pasaulio valstybinėse mokyklose.
Tad ar turėtume stebėtis, jeigu kai kurios pasekmės seks iš paskos?
Jau dabar garsūs filosofai ir vadinamieji bioetikai kalba apie
gimusių kūdikių nužudymą, jeigu jie nėra pakankamai sveiki.
Sunku nuspėti, kaip elgtųsi viena ar kita visuomenė,
visiškai priėmusi evoliucinę pasaulėžiūrą.
Nes jeigu bandysime remtis morale, pavyzdžiui, iš gyvūnijos pasaulio,
tai matysime, kad jame egzistuoja įvairiausių elgesio taisyklių, iš kurių galime rinktis.
Jeigu bandysime apibrėžti moralinius teiginius,
žvelgdami į gamtą, pastebėsime,
kad įvairių rūšių gyvūnai, gyvendami šiame pasaulyje,
elgiasi labai skirtingai.
Nors gamtoje yra labai daug grožio, bet taip pat ir siaubo. Kaip rašė poetas Tenisonas,
ji turi kruvinas iltis ir nagus.
Darvinas tai suprato, ir panašu, kad dėl šios
priežasties jis atmetė tikėjimą mylinčio Dievo egzistavimu.
Bet siaubingus dalykus mes matome ne tik gamtoje,
yra ir pačių žmonių daromos baisybės, netgi
masiškai. Taigi matydami šiuos dviejų tipų blogius
žmonės turėtų patirti pasibjaurėjimą.
Realybė privalėtų mus priversti sustoti ir suvokti, kad kažkas tikrai negerai,
kad taip neturėtų būti. Niekas iš tiesų negali visiškai susitaikyti su mirtimi.
Vis dėlto evoliucija sako, kad tai visai normalu.
Vienas didžiausių trukdžių žmonėms tikėti Biblijos Dievu yra tai, kad
jeigu Dievas yra mylintis Dievas,
kodėl šiame pasaulyje tiek daug kančių ir mirties?
Biblija tai paaiškina - todėl, kad mirtis ir kančios
yra žmonijos sukilimo prieš savo Kūrėją pasekmės.
Evoliucija, kita vertus, teigia, kad mirtis ir kančios
yra natūrali dalis proceso, kuris ir atvedė iki žmogaus atsiradimo.
Taigi evoliucija neduoda jokios paguodos tiems, kurie kenčia,
nes kančios, atleiskite, yra gyvenimo dalis.
Tai tik kovos už būvį dalis.
Yra dar viena priežastis, dėl kurios evoliucionistai
laikysis savo įsitikinimų sistemos,
netgi kai visos lemtingos ydos bus atskleistos.
Taip yra todėl, kad jeigu evoliucija nėra tiesa,
tai viskas rodo į priešingą pusę.
Iš tiesų, jeigu visata ir gyvybė neatsirado savaime,
jeigu tai neatsitiko spontaniškai, vadinasi, turi būti Kūrėjas,
ir nepanašu, kad tai bus koks nors žalias žmogeliukas iš kitos galaktikos,
o visagalis Dievas.
Taigi, jei Dievas yra tiesa, aš pasistengsiu kreipti savo gyvenimą taip,
kad jis atitiktų šią tiesą.
Ar teisingai elgiuosi su savo žmona ir vaikais, kaip vyras ir tėvas,
ar teisingai elgiuosi su evoliucija tikinčiais kolegomis,
nes gerbiu juos todėl, kad tikiu esant
sukurtus pagal Dievo paveikslą.
Jie niekuo nesiskiria nuo manęs,
niekuo nesiskiria nuo kitų žmonių, kuriuos pažįstu.
Ir kai mūsų pradinis taškas yra suvokimas,
kad Dievas sukūrė visus žmones ir kad jie Jam rūpi,
jeigu mes įsileisime šitą suvokimą į savo širdis,
jis iš tiesų paveiks mūsų elgesį su visais sutiktaisiais.
Išgelbėjimas neįgyjamas per intelektualinę veiklą,
nepatiriamas per mąstymą apie Dievą
ar teologiją,
išgelbėjimas yra dvasinis sandėris.
Taigi, kai aš supratau, kad Dievas sukūrė idealų pasaulį,
kad po to sekė žmonijos nuopuolis
ir kad dabar Dievas atnaujina mus per savo Sūnaus auką,
tai labai stipriai pakeitė mano tikėjimą.
Ir nors aš dešimt metų buvau krikščionis,
bet buvau labai silpnas krikščionis.
Mano tikėjimas buvo pakeistas visapusiškai,
kai stipriau atsidaviau Dievui ir tvirčiau patikėjau Jo Žodžiu.